Življenje z Jezusom

Nova zaveza v sodobnem jeziku

Prvi in drugi zvezek:

Lk • Apd • Kol • Jak • 1 Jn • 2 Jn • 3 Jn

Knjižici na pot …

Gospod nagovarja svoje ljudstvo kot svojo izvoljenko tudi s temi besedami: »Zato, glej, jo povabim, popeljem jo v puščavo in spregovorim ji na srce« (Oz 2,16). Spregovorim ji: Ne na uho – temveč na srce!

Dragi mladi! Tudi po besedilih v tej knjižici vam Gospod želi spregovoriti na srce. Zato ji tudi vi prisluhnite ne samo z ušesom – temveč tudi s srcem. »Kdor hoče videti, mora gledati s srcem« (Mali princ). Tudi kdor hoče slišati, mora prisluhniti s srcem.

Kakor pravijo modri v pregovorih: »Nagni svoje uho in poslušaj besede modrih, nastavi svoje srce za moje spoznanje!« (Prg 22,17) Gospod naj vam odpira srce, kakor ga je odprl trgovki v Filipih, da je pazila na Pavlove besede (Apd 16,14).

Dr. Jurij Bizjak, koprski škof

Za začetek …

»Sveto pismo, aha, to je tista knjiga, kjer se v imenu Boga pobijajo in kri zaklanih živali teče v potokih.« – »Ki je polna nerazumljivih izjav neke primitivne kulture.« – »Ta knjiga je predebela in pretežka, da bi jo bral.« – »Ni napeta, pač ni primerjave z Gospodarjem prstanov.«

Takih in podobnih izjav in predsodkov je mnogo.

»Sveto pismo nam v glavnem danes ni blizu. Ker je nastajalo pred mnogimi časi v drugi in drugačni kulturi, celo njene najenostavnejše pripovedi za razumevanje zahtevajo tečaj iz judovske kulture, diplomo iz primerjalne književnosti in znanje hebrejščine, aramejščine in stare grščine.«

Tudi tako bi kdo lahko rekel. Pa ni nujno, da je res. Sicer drži, da nas in pisatelje Svetega pisma ločujejo mnoga stoletja, da niso imeli mobilnih telefonov, iPoda in slušalk v ušesih, da so se podili za ovcami in ne po spletu. A v nekaterih stvareh smo si ljudje, ne glede na kulturo, neverjetno podobni. Nekatera vprašanja se postavljajo prav vsakemu, ne glede na tehniko, ki ga obkroža: »Kdo sem? Kaj bi rad v življenju? Zakaj se mi dogaja krivica? Zakaj je toliko hudega in trpljenja na svetu? Če je Nekdo nad nami, zakaj tega ne prepreči?«

In Sveto pismo dobro odgovarja na ta vprašanja. Zraven pa nosi še sporočilo, ki je res za ves svet, ne glede na razlike v rasi, jeziku, znanju: »Bog drži z nami! Jezus, ki je Bog, je postal človek. Ker nas ljubi, se je rodil med nas, živel skromno med nami, nam pokazal resnico in umrl za nas na križu. Bog, kajne?!«

Skupini prijateljev, ki imamo Sveto pismo radi, se nam je zdelo škoda, da bi knjiga s tako fantastičnim sporočilom samo zaradi jezikovnih posebnosti in kulturnih razlik ostala oddaljena od ljudi, sploh od mladih. Zato smo si zadali nalogo, da Sveto pismo prenesemo v jezik in obliko, ki bo bližje današnjemu (mlademu) bralcu, da bo v njej lažje začutil vzdušje in razmišljanje pisca. Branje tega prevoda je lahko dobrodošla pomoč, da boste bolje razumeli svetopisemsko besedilo, ko ga boste recimo slišali prebranega pri obredih. Hkrati je to povabilo, »izziv«, da kdaj vzamete v roke tudi Standardni ali kateri drugi slovenski prevod, v katerem se močneje izražajo značilnosti izvirnega jezika in časa.

Želimo in upamo, da vam bo neverjetna pripoved o vstopu Boga v človekovo življenje in njegovo zgodovino odprla oči in osvobodila srce za srečo. To nam namreč želi podariti. In o tem ne moremo molčati …

»Kako bi Jezus to povedal danes«

Prevajanje Svetega pisma je delo, ki ni nikoli dokončano. Spreminja se jezik, v katerega prevajamo, pa tudi naše védenje o pomenu starodavnih besedil. Poleg tega so strokovnjaki za prevod prišli do ugotovitve, da en sam prevod katerega koli besedila ne more zadostiti vsem zahtevam, temveč so za različne potrebe in za različne ciljne publike nujne različne vrste prevodov. Pri Svetem pismu se omenjajo vsaj tri: liturgični prevod, literarni prevod in smiselni prevod. Dosedanji slovenski prevodi spadajo v prvo ali drugo skupino (najpogosteje nekam vmes), besedilo, ki je pred nami, pa predstavlja prvi dosledno izpeljan smiselni prevod kakšne svetopisemske knjige.

Prevod po smislu se osredotoča na pomen izvirnih besedil in posveča manj pozornosti njihovi obliki (besednemu redu, prispodobam, literarnim figuram itn.). Glavna naloga takšnega prevoda je premostiti razdaljo med sodobnim človekom in pisci svetopisemskih tekstov. Ločita nas dve tisočletji in precejšnja razlika med bližnjevzhodno semitsko kulturo ter sodobnim evropskim načinom mišljenja in izražanja.

Prevod, ki je pred nami, je namenjen mladim in tistim, ki jim je »cerkvena govorica« tuja. Dejstvo, da je evangeljsko sporočilo zaklenjeno v nekakšen religiozni jezik, lahko nehote kaže na njegovo omejeno veljavo, namesto da bi se poudarila njegova univerzalnost, ki presega delitev na »Juda in Grka«, na religiozne in nereligiozne. Poleg tega je obstoj evangelija zgolj v obliki nekega »notranjega jezika«, ki ga razumejo samo posvečeni, slab za to, kako Cerkev razume samo sebe, saj spodbuja njeno zapiranje vase, namesto da bi bila prav v moči tega sporočila orodje odrešenja za vse ljudi.

Pri smiselnem prevajanju Svetega pisma, ki je osredotočeno na evangelij, na učinkovito sporočilo o Jezusu za določeno ciljno publiko, nikakor ne gre za njegovo poenostavitev ali poplitvenje. Takšen prevod je težko in odgovorno delo, ki zahteva še večjo strokovno podkovanost in jezikovno občutljivost kakor tipičen dobesedni prevod. Gre za delo, ki je dvojno vezano. Po eni strani gre za popolno, dosledno zvestobo izvirniku: izraženo naj bo to, samo to in nič drugega kakor to, kar je v izvirnem tekstu; to vsebino je potrebno najprej objektivno ugotoviti s čimbolj dosledno in natančno eksegezo. Po drugi strani pa je vezano na ciljni jezik: kako to vsebino izraziti v naravnih oblikah sodobnega jezika. Pri takšnem prevajanju imamo vedno pred seboj tole vprašanje oziroma molitev: če bi Jezus ali evangelist izrekal in pisal te stavke danes, današnjim ljudem – kako bi jih povedal?

Pri odločitvi za takšno vsakdanjo in živo govorico je odločilnega pomena dejstvo, ki so ga osvetlila arheološka odkritja zadnjih stotih let. Pokazala so namreč, da je Nova zaveza napisana v preprostem jeziku vsakdanjega sporočanja. Koiné grščina, v kateri je zapisana, je govorica, ki je bila razširjena po vsem helenističnem svetu in je imela vlogo današnje angleščine. V njej so pisali besedila za vsakdanjo rabo: nakupovalne sezname, korespondenco, dogovore ipd. Resna filozofska in literarna dela so se v antiki obvezno pisala v klasični grščini, novozavezni pisci pa so to načelo namerno prekršili in izbrali preprostejšo in dostopnejšo raven splošnega sporočanja. Teologija razlaga, da je Kristus izpraznil samega sebe, se ponižal in sprejel krhko človeško naravo (prim. Flp 2,6–8). Temu spoznanju na besedilni ravni ustreza sestop sporočila, ki govori o Njem, v nizko, preprosto in vsakdanjo govorico. Cilj smiselnega prevoda je opozoriti na to teološko in misijonsko razsežnost izvirnega besedila ter mu najti čim zvestejšo ustreznico v sodobnem jeziku.

Z novim načinom prevajanja biblijskih besedil se torej želimo približati izvornim ciljem te dejavnosti, ki je v osnovi misijonarsko naravnana in se opira na moč Božjega sporočila in na pričevanje Duha. Novi prevod je tako lahko pripomoček za bralce, s katerim se bodo bližali drugim prevodom in tudi izvirnemu besedilu.

Društvo Svetopisemska družba Slovenije

Društvo SKAM – Skupnost katoliške mladine

November 2011

Evangelist Luka

DOBRA NOVICA O JEZUSU

Poglavja:  1   2   3   4   5   6   7   8   9   10   11   12   13   14   15   16   17   18   19   20   21   22   23   24

Lk 1

Spoštovani gospod Teófil!

Že več se jih je lotilo pripovedi o stvareh, ki so se zgodile med nami. O teh dogodkih so nam govorili ljudje, ki so bili ves čas zraven in so postali glasniki tega pomembnega sporočila. Da pa se boste lahko popolnoma prepričali o zanesljivosti vsega, kar ste slišali, se mi je zazdelo prav, da tudi sam natančno raziščem vse od začetka in Vam o tem napišem urejeno poročilo.

Napovedi

V času, ko je v judovski deželi vladal kralj Herod, je živel neki duhovnik Zaharija. Pripadal je Abíjevi skupini duhovnikov. Tudi njegova žena Elizabeta je bila iz duhovniške družine. Oba sta živela v pravem odnosu do Boga, vestno sta ravnala po vseh Božjih zapovedih in navodilih. Vendar Elizabeta ni mogla zanositi, poleg tega sta bila tudi že v letih, zato nista imela otrok.

Nekoč je Zaharija v Božjem templju opravljal duhovniško službo. Na vrsti je bila namreč njegova skupina in z žrebanjem, kot je bilo v navadi pri judovskih duhovnikih, so izbrali njega. Ko je bil torej čas za darovanje kadila, ga je šel zažgat v notranje tempeljsko svetišče. Zunaj je bilo pri molitvi zbranih precej ljudi. Pred Zaharijem pa se je pojavil Božji angel – stal je desno od oltarja za kadilo. Zaharija je osupnil, ko ga je zagledal, in zgrabila ga je groza.

»Zaharija, ne boj se!« mu je rekel angel. »Bog je namreč uslišal tvojo prošnjo, tvoja žena Elizabeta bo rodila sina. Naj mu bo ime Janez. Od veselja boš kar prekipeval – pa ne samo ti, mnogi se bodo veselili njegovega rojstva! Janez bo namreč mogočen Božji služabnik; alkohola ne bo niti pokusil, pač pa bo že od rojstva poln Svetega Duha. Zaradi njega se bodo mnogi Izraelci vrnili k Bogu, svojemu Gospodu. Še več, Janez bo njegov predhodnik: imel bo duhovno moč preroka Elija. Dosegel bo, da se bodo starši posvetili otrokom, uporni ljudje pa se bodo spametovali in zaživeli, kakor je prav. Tako bo pripravil ljudstvo na Gospodov prihod.«

»Kako naj vem, da je to res?« je odvrnil Zaharija. »Star sem in tudi moja žena je že v letih.«

»Jaz sem Gabriel,« je odgovoril angel, »in služim Bogu tik ob njegovem prestolu. Poslal me je, da ti povem to veselo novico. Prepričal se boš takole: ker ne verjameš mojemu sporočilu, boš onemel; govoriti ne boš mogel vse do tedaj, ko se bodo te reči zgodile – Bog jih bo namreč izpolnil ob svojem času.«

Medtem so ljudje čakali na Zaharija in se čudili, ker je ostal tako dolgo v svetišču. Ko je končno prišel ven, ni mogel govoriti. Samo kimal jim je, ker je onemel. Tako so doumeli, da je imel v svetišču videnje.

Zaharija je opravil svoje duhovniške dolžnosti in odšel domov. Potem je Elizabeta zanosila. Pet mesecev se ni kazala ljudem. »To je Božje delo,« si je govorila. »Poskrbel je, da me ne bo več sram pred ljudmi, ker nimam otrok.«

Elizabeta je bila v šestem mesecu nosečnosti, ko je Bog poslal angela Gabriela v galilejsko mesto Nazaret. Poslal ga je k mladenki, ki je bila obljubljena za ženo Jožefu iz rodu kralja Davida. Ime ji je bilo Marija.

»Pozdravljena, Božja ljubljenka!« je dejal angel, ko je prišel k njej. »Bog je s tabo!«

Marija je ob teh besedah osupnila. »Kakšen pozdrav pa je to?« je razmišljala.

»Marija, ne boj se!« ji je rekel angel. »Bog ti je zares naklonjen. Poglej, zanosila boš in rodila sina. Naj mu bo ime Jezus. On bo mogočen, Sin Njega, ki je nad vsem. Gospod, edini Bog mu bo dal Davidovo kraljevsko oblast, saj bo Davidov potomec. Večno bo vladal Izraelcem, Jakobovim potomcem, njegova vladavina bo brezkončna.«

»Kako zanosila?« je odvrnila Marija. »Saj ne spiva skupaj.«

»K tebi bo prišel Sveti Duh,« je odgovoril angel. »Božja moč te bo prešinila. Otrok, ki se bo rodil, bo svet, Božji Sin. Poglej: tudi tvoja sorodnica Elizabeta je že šest mesecev noseča, čeprav je stara in so jo imeli za nerodovitno. Za Boga pač ni nič nemogoče – prav nič.«

»Prav,« je rekla Marija. »Veš, da hočem predano služiti Bogu. Naj se zgodi z mano, kakor si rekel.«

In angel je odšel.

Kmalu zatem je Marija odhitela v mesto na judejskem gričevju, kjer je stanoval Zaharija. Stopila je v hišo in pozdravila Elizabeto. Ko je Elizabeta zaslišala Marijin pozdrav, je začutila, da otrok brca v njenem trebuhu.

Tedaj je Elizabeto navdal Sveti Duh, na ves glas je vzkliknila:

»Bog te je osrečil! Osrečil bolj kot katero koli drugo žensko! In osrečil otroka, ki ga boš rodila! Kakšna čast zame, obiskala me je Gospodova mati! Pomisli, ko sem zaslišala tvoj pozdrav, je otrok v meni začel brcati od veselja. Kako srečna si lahko, ker se tako trdno zaneseš na Božjo obljubo! Izpolnila se bo.«

Marija je začela peti od veselja:

»Iz vsega srca slavim Boga,

globoko v sebi se veselim svojega Rešitelja.

Da, zavzel se je

za svojo majhno, prezirano služabnico –

pomislite, odslej bodo vedno vzklikali:

›Srečna si!‹

Silni Bog, ki zmore vse,

je zame storil čudežne stvari.

Svet je,

njegova sočutnost nikoli ne mine.

Silen pomočnik je postal vsem,

ki ga spoštujejo in častijo,

ošabneže, ki se zanašajo nase,

pa je raztreščil.

Vladarje je pometal z oblasti,

nepomembne pa ustoličil.

Sestradane je nasitil z dobrotami,

bogataše pa lačne napodil.

Sočutno se je zavzel

za svoje otroke, Izraelce.

Izpolnil je obljubo našim prednikom,

nepreklicno obljubo, ki jo je dal Abrahamu

in njegovemu potomstvu.«

Kakšne tri mesece je Marija ostala pri Elizabeti, potem se je vrnila domov.

Napočil je čas Elizabetinega poroda. Rodila je dečka. Vsi sosedje in sorodniki so zvedeli, da ji je bil Bog neverjetno naklonjen, in so se veselili skupaj z njo.

Po judovskih predpisih je bilo treba osmi dan po porodu dečka z obredom obreze sprejeti med Božje ljudstvo. Tedaj so hoteli zanj izbrati ime Zaharija, ker je bilo tako ime njegovemu očetu. Njegova mati pa je nasprotovala:

»Ne, ime mu mora biti Janez.«

»Tako vendar ni ime nobenemu vašemu sorodniku,« so rekli. In z znamenji so začeli spraševati očeta, kako naj bo dečku ime. Zahteval je pisalno deščico in nanjo napisal:

»Ime mu je Janez.«

To je presenetilo vse prisotne, njemu pa se je v tistem trenutku razvezal jezik in začel je na ves glas slaviti Boga. Vse sosede je obšel sveti strah. O teh rečeh se je govorilo po vsem judejskem gričevju in vsak, kdor je slišal zanje, je o njih globoko premišljeval in se čudil: »Kaj bo iz tega otroka?« Bilo je namreč očitno, da je za vsem tem Bog.

Zaharija pa je navdal Sveti Duh in v preroškem navdihnjenju je spregovoril:

»Slava ti, Bog, Gospod Izraelcev!

Hvala ti, ker si prišel osvobodit svoje ljudstvo:

poslal si nam silnega rešitelja,

težko pričakovanega dediča

tvojega služabnika Davida!

Da, o njem so že zdavnaj

govorili tvoji sveti preroki:

rešil nas bo sovražnikov,

osvobodil vseh nasprotnikov.

Tako si pokazal svojo naklonjenost

do naših prednikov,

držal si se svete zaveze

in izpolnil prisego

našemu pradedu Abrahamu:

da nas boš rešil sovražnikov,

mi pa te bomo v miru lahko

vse življenje častili,

zares ti bomo predani

in ravnali bomo, kakor ti je všeč.

Ti, moj otrok,

pa boš prerok Njega, ki je nad vsem.

Ti boš Gospodov predhodnik,

pripravil boš vse za njegov sprejem:

pokazal boš ljudem, kako Bog rešuje,

kajti odpustil bo njihove grehe.

Da, zaradi globokega sočutja našega Boga

bo kakor vzhod nebeškega sonca

k nam prišel rešitelj.

Zasijal bo v naših temnih življenjih,

podvrženih smrti,

in nas vodil na pot miru.«

In otrok je rastel ter duhovno zorel. Dokler ni začel javno delovati med Izraelci, je živel v puščavskih krajih.

Rojstvo

Lk 2

V tistem času je cesar Avgust izdal odlok, naj se po vsem rimskem cesarstvu prvikrat izvede davčni popis prebivalstva. To se je zgodilo, ko je v provinci Siriji vladal cesarjev namestnik Kvirinij. Vsak se je moral odpraviti v svoje mesto, da bi se tam popisal. Ker je bil Jožef Davidov potomec, je tako tudi on odšel iz Galileje v Judejo: iz Nazareta je odšel v Betlehem, rojstni kraj kralja Davida. Popisat se je šel skupaj s svojo zaročenko Marijo, ki je bila noseča.

Bila sta v Betlehemu, ko je napočil čas njenega poroda. Rodila je dečka – bil je prvi sin. Ker v prenočišču zanju ni bilo prostora, ga je skrbno povila v plenice in mu pripravila ležišče kar pri živini, v jaslih.

Na bližnjih poljih je nekaj pastirjev prenočevalo na prostem; ponoči so pazili na svojo čredo. Nenadoma je prednje stopil Božji angel in povsod okrog je zasijala bleščeča svetloba Božje navzočnosti. Zelo so se prestrašili.

Angel pa jim je rekel:

»Ne bojte se! Nasprotno: prinašam vam dobro novico, novico o dogodku, ki bo silno razveselil vse Izraelce. Danes se vam je v mestu kralja Davida rodil rešitelj. On je obljubljeni Mesija in Gospod! Takole ga boste našli: skrbno povit dojenček, položen v jasli.«

Naenkrat so se poleg njega pojavile čete angelov, ki so glasno vzklikale:

»Slava Bogu v nebesih

in mir na zemlji,

mir ljudem, ki jih ima rad!«

Potem so se angeli vrnili v nebesa, pastirji pa so se začeli pogovarjati: »No, pojdimo do Betlehema in si oglejmo, kaj se je zgodilo in kaj nam je sporočil Bog.«

Brž so odšli in kmalu našli Marijo in Jožefa ter dojenčka, položenega v jasli. Ko so to videli, so povedali, kaj jim je Bog rekel o tem otroku. Pripoved pastirjev je presenetila vse, ki so jo slišali, Marija pa si je te stvari dobro zapomnila in jih v sebi še in še premlevala. Pastirji so se vrnili k svojim čredam ter slavili Boga in se mu zahvaljevali za vse, kar so videli in slišali. Vse je bilo namreč prav tako, kakor jim je povedal.

Preteklo je osem dni in dečka so z obredom obreze sprejeli med Božje ljudstvo. Dali so mu ime Jezus, kakor je naročil angel, preden je bil otrok spočet.

Preteklo je obdobje poporodnega obrednega očiščevanja, kot ga je predvideval Mojzesov zakonik. Otroka so prinesli v Jeruzalem, v tempelj, in ga posvetili Bogu. V zakoniku namreč piše:

»Vsakega prvega sina, ki se rodi v družini, je treba posvetiti Bogu.«

Obenem so opravili žrtvovanje, ki ga zakonik predpisuje za konec očiščevalnega obdobja: darovati je bilo treba dve grlici ali dva mlada goloba.

Prav takrat je bil v Jeruzalemu mož z imenom Simeon. Živel je v pravem odnosu do Boga in mu bil zares predan. Z zaupanjem je pričakoval, da bo Bog rešil Izraelce. Navdajal ga je Sveti Duh: razodel mu je, da ne bo umrl, dokler ne bo na lastne oči videl Mesija, ki ga pošilja Bog.

Ko sta Jožef in Marija prinesla Jezusa v tempelj, da bi opravila, kar naroča zakonik, je Sveti Duh spodbudil Simeona, naj pride tja. Simeon je vzel Jezusa v naročje in začel slaviti Boga:

»Gospodar,

zdaj je moja služba končana,

zdaj lahko umrem v miru,

kakor si mi obljubil.

Da, na lastne oči gledam rešitelja,

ki ga pošiljaš za vse ljudi na zemlji.

Kakor luč bo razsvetlil narode,

ki te ne poznajo,

in proslavil Izraelce,

tvoje ljudstvo.«

Starša sta začudeno poslušala vse te besede o Jezusu. Simeon ju je blagoslovil in rekel materi:

»Pazi, Marija, tvojemu otroku je Bog določil posebno vlogo: zaradi njega se bodo mnogi Izraelci spotaknili in padli, mnogi pa se bodo dvignili in vstali. Postavil ga je za razločevalno znamenje, ki bo pokazalo, kaj je zares v ljudeh. In kakor sablja bo presekal tudi tvoje življenje.«

V templju je bila tudi prerokinja Ana. Pripadala je Aserjevemu rodu in njenemu očetu je bilo ime Fanuél. Bila je že zelo v letih. V mladosti je bila poročena, po samo sedmih letih pa ji je mož umrl in kot vdova je dočakala štiriinosemdeset let. Neprestano je bila v templju, neprenehoma je služila Bogu s postom in z molitvijo. Prav takrat je prišla tja in tudi ona slavila Boga. O tem otroku je pripovedovala vsem, ki so pričakovali, da bo Bog osvobodil Jeruzalem.

Opravili so vse, kar je bilo predpisano v Božjem zakoniku, in se vrnili domov v svoje mesto Nazaret v Galileji. In otrok je rastel. Bog ga je napolnjeval z modrostjo in ga krepil; bil mu je nadvse naklonjen.

Jezusova starša sta vsako leto hodila v Jeruzalem praznovat pasho. Ko je imel dvanajst let, so kakor po navadi skupaj odšli tja. Po končanem praznovanju so se napotili domov, Jezus pa je ostal v Jeruzalemu, ne da bi njegova starša to opazila. Mislila sta, da je odšel z drugimi sopotniki. Ko pa sta bila že en dan na poti, sta začela pri vseh sorodnikih in znancih spraševati, kje je. Ker ga nista našla, sta se vrnila v Jeruzalem in ga povsod iskala. Po treh dneh sta ga našla v templju: sedel je med učitelji, jih poslušal in jim postavljal vprašanja. Kdor koli ga je slišal, se kar ni mogel načuditi temu, kako je razumel stvari in kako dobro je govoril.

Njegova starša sta bila vsa iz sebe, ko sta ga zagledala.

»Fant, kaj si nama naredil?« je rekla mati. »Z očetom sva te vsa zaskrbljena iskala!«

»Kako to, da sta me iskala?« je odvrnil Jezus. »Ali nista vedela, da moram biti pri svojem Očetu?«

Vendar onadva tega odgovora nista razumela. Potem je šel z njima nazaj v Nazaret in bil ubogljiv. Njegova mati pa si je vse dobro zapomnila in o tem premišljevala.

Jezus je odraščal in z njim je rasla njegova modrost. Vedno bolj je bilo očitno, da mu je Bog naklonjen, in vsi so ga imeli radi.

Predhodnik

Lk 3

Bilo je v petnajstem letu vladavine cesarja Tiberija. Prefekt province Judeje je bil Poncij Pilat, deželo Galilejo je upravljal vladar Herod Antípa, območje Itureje in Trahonítide je upravljal njegov brat Filip, deželo Abileno pa Lizanija. V tem času sta bila judovska glavna duhovnika Hana in Kajfa. Takrat je Bog spregovoril Janezu, Zaharijevemu sinu, ki je bival v puščavi. Janez je torej začel potovati po pokrajini okrog reke Jordan ter povsod razglašati, naj se ljudje krstijo in spremenijo svoja življenja, da jim bo Bog odpustil grehe. To je že zdavnaj napovedovala knjiga preroka Izaija, kjer piše:

»Glasen klic se razlega iz puščave:

Pripravite pot za Boga!

Poravnajte mu poti,

zapolnite vrzeli,

zravnajte gore in griče!

Kriva pota naj postanejo ravna,

neurejene ceste naj se zgladijo –

in vse človeštvo bo videlo,

kako Bog rešuje.«

K Janezu so se zgrinjali vseh vrst ljudje, da bi jih krstil, on pa jih je odkrito opozarjal:

»O vi, ki ste skoz in skoz hudobni! Zakaj mislite, da se boste izognili Božji sodbi, ki se bliža? Ne, spremeniti morate svoja življenja in se izkazati z dejanji! Ne domišljajte si, da ste na varnem, ker ste Abrahamovi potomci! Zapomnite si: Bog lahko kadar koli iz tehle kamnov na novo ustvari Abrahamovo družino! Sekira že čaka, da udari po korenini! Ljudje, ki ne rodijo dobrih sadov, bodo kakor drevesa, ki jih posekajo in vržejo v ogenj.«

»Kaj naj naredimo?« so ga spraševali ljudje.

»Kdor ima dve oblačili, naj da eno komu, ki je brez njega,« jim je govoril. »In s hrano naj stori enako.«

Tudi osovraženi davčni izterjevalci so se prihajali krstit in so ga spraševali:

»Gospod učitelj, kaj pa velja za nas?«

»Ne izsiljujte, da bi vam ljudje plačevali več, kot od vas zahtevajo rimske oblasti.«

Podobno so ga spraševali tudi najeti vojaki:

»Kaj pa mi? Kaj naročate nam?«

»Nikogar ne izsiljujte in ne izterjujte denarja, ki vam ne pripada. Zadovoljni bodite z rednim plačilom.«

Vse to je med ljudmi vzbudilo veliko pričakovanje in mnogi so se po tihem spraševali, če ni morda on Mesija. Janez pa jim je odkrito povedal:

»Jaz vas krščujem le z vodo. Prihaja pa nekdo, ki je močnejši. V primerjavi z njim sem navaden suženj, še to ne. On vas bo krščeval s Svetim Duhom in ognjem! Prečistil bo svoje žito in ločil zrnje od plev – zrnje bo spravil v shrambo, pleve pa sežgal z ognjem, ki se ne da pogasiti.«

Tako in še na mnoge druge načine je Janez opozarjal in spodbujal izraelsko ljudstvo ter razglašal dobro novico.

Pokrajinskemu vladarju Herodu je Janez glasno očital poroko s Herodiado, ki je bila prej poročena z njegovim bratom. Obsojal ga je tudi zaradi vsega drugega zla, ki ga je storil. Herod pa je nazadnje zagrešil še to, da je dal Janeza zapreti.

Krst

Med ljudmi, ki jih je Janez krstil, je bil tudi Jezus. Ob njegovem krstu se je zgodilo tole: ko je Jezus molil, se je odprlo nebo in Sveti Duh se je vidno spustil nanj v podobi goloba. Obenem se je iz nebes zaslišal glas:

»Ti si moj sin, moj ljubljenec, tebe sem izbral!«

Na začetku svojega delovanja je bil Jezus star okrog trideset let. Imeli so ga za Jožefovega sina, zato je bil seznam njegovih prednikov tak:

Jožef, Éli, Matát, Levi, Melhí, Janáj, Jožef,

Matitjá, Amos, Nahum, Heslí, Nagáj, Mahat, Matitjá,

Šimí, Jozéh, Jodá, Johanán, Resá, Zerubabél, Šealtiél,

Nerí, Melhí, Adí, Kosám, Elmadám, Er, Jošúa,

Eliézer, Jorím, Matát, Levi, Simeon, Juda, Jožef,

Jonám, Eljakím, Meleá, Mená, Matatá, Natán, David,

Jese, Obéd, Boaz, Salmón, Nahšón, Aminadáb, Admín,

Arní, Hecrón, Perec, Juda, Jakob, Izak, Abraham,

Terah, Nahór, Serúg, Regu, Peleg, Eber, Šelah,

Kenán, Arpahšád, Sem, Noe, Lameh, Matuzalem, Henoh,

Jered, Mahalalél, Kenán, Enóš, Set, Adam in nato Bog.

Lk 4

Jezus se je torej poln Svetega Duha odpravil od reke Jordan. Sveti Duh ga je spodbudil, da je za štirideset dni odšel v puščavo, kjer ga je preizkušal hudič. Jezus vse te dni ni nič jedel in je bil na koncu že pošteno lačen.

»Če si vendar Božji Sin,« mu je dejal hudič, »ukaži temu kamnu, naj se spremeni v hrano.«

»V Svetem pismu piše: ›Človek ne živi samo od hrane,‹« mu je odvrnil Jezus.

Potem ga je hudič popeljal v višave in Jezusu v trenutku pokazal vse vladavine na svetu.

»Dal ti bom vso to oblast in slavo,« mu je rekel hudič. »Pripada namreč meni in jo lahko dam, komur koli hočem. Če poklekneš pred mano, bo vse to tvoje.«

»Piše tudi: ›Klanjaj se Bogu, samo njemu izkazuj božjo čast,‹« ga je zavrnil Jezus.

Hudič ga je popeljal v Jeruzalem in ga postavil visoko na rob tempeljske zgradbe.

»Če si Božji Sin,« mu je rekel, »skoči in se vrzi tukaj dol, saj v Svetem pismu piše: ›Bog bo zapovedal svojim angelom, naj te varujejo. Ujeli te bodo, da se ne boš udaril ob kamen.‹«

Jezus pa ga je ostro zavrnil: »Sveto pismo pravi: ›Ne preizkušaj Božje dobrote!‹«

Potem ko je hudič na vse mogoče načine preizkusil Jezusa, se je za nekaj časa umaknil.

V Galileji

Jezus se je poln moči, ki mu jo je dajal Sveti Duh, vrnil v Galilejo. Vsi so ga spoštovali. Učil je po tamkajšnjih sinagogah ter postal znan po vsej pokrajini in njeni okolici.

Prispel je tudi v Nazaret, kjer je odraščal. Na sobotni dan je po svoji navadi šel v tamkajšnjo sinagogo. Vstal je, da bi navzočim bral iz Svetega pisma, in prinesli so mu rokopisni zvitek preroka Izaija. Odvil ga je in poiskal mesto, kjer piše:

»Božji Duh me navdaja,

Bog mi je dal mesijansko poslanstvo:

da razveselim reveže z dobro novico,

da zapornikom najavim izpustitev

in sporočim slepim, da bodo spregledali.

Poslan sem, da rešim zatirane

in razglasim, da je napočil čas Božje osvoboditve.«

Jezus je zvil zvitek, ga vrnil služabniku in sedel. Vsi navzoči so napeto strmeli vanj.

»Ta napoved se je danes izpolnila,« je končno spregovoril, »prav tu, pred vašimi očmi.«

Poslušalci so mu sprva začudeno pritrjevali, osupli od njegovih osrečujočih, dobrotljivih besed. Potem pa so začeli govoriti: »Čakajte, tale je vendar samo Jožefov sin.«

»Vem, kaj mi boste rekli,« je spregovoril Jezus, »navrgli mi boste znani pregovor: ›Zdravnik, pozdravi samega sebe.‹ Zahtevali boste, naj stvari, za katere ste slišali, da sem jih naredil v bližnjem Kafarnáumu, storim tudi tu, v domačem kraju. Vendar je čista resnica,« je nadaljeval, »da v domačem kraju ne spoštujejo nobenega preroka. Kar pomislite: v času preroka Elija tri leta in pol ni deževalo in po vsej deželi je bila huda lakota. Med Izraelci je bilo mnogo vdov, ki so potrebovale pomoč, vendar je Bog poslal Elija le k neki tujki v Sarepto, blizu mesta Sidóna. Prav tako je bilo v času preroka Elizeja med Izraelci mnogo gobavih bolnikov, vendar je Elizej ozdravil le Naamána, ki je bil iz Sirije.«

Te besede so hudo razjezile vse, ki so sedeli v sinagogi. Vstali so, planili nadenj in ga nagnali iz mesta. Peljali so ga na previsni hrib ob mestu, od koder so ga nameravali pahniti. Jezus pa je stopil naravnost skozi množico in odšel svojo pot.

Odšel je v galilejsko mesto Kafarnáum. Ob sobotah je govoril v tamkajšnji sinagogi in vsi so bili iz sebe zaradi tega, kar je učil, saj je govoril z neverjetno avtoriteto.

Med poslušalci je bil mož, ki ga je obsedel demonski duh, ki oskrunja človeka. Ta je na ves glas zakričal:

»Ah! Kaj se mešaš v naše zadeve, Jezus iz Nazareta? Nas hočeš uničiti? Vem, vem: ti si sveti Božji poslanec!«

Jezus ga je strogo ustavil:

»Tiho! Ven!«

Demon je vrgel človeka po tleh in ga zapustil. Pri tem se mož ni niti najmanj poškodoval.

Vse prisotne je obšlo začudenje in skorajda groza. »Kaj se dogaja?« so se spraševali. »Kakšna moč in avtoriteta je v njegovih besedah! Preprosto ukaže hudobnim duhovom, naj gredo, in ti se poberejo.« Ta dogodek je odmeval po vsej okolici.

Iz sinagoge se je Jezus odpravil naravnost v Simonovo hišo. Simonovo taščo je mučila huda vročica, zato so ga domači vsi zaskrbljeni prosili, naj ji kako pomaga. Jezus se je sklonil nadnjo in strogo ukazal njeni bolezni:

»Odnehaj!«

In vročica je izginila. Tašča je takoj vstala ter jim postregla. Zvečer so meščani pripeljali k Jezusu vse mogoče bolnike, ki so bili med njimi, on pa je na vsakega posebej polagal roke in jih ozdravljal. Mnoge so zapuščali demoni in ob svojem odhodu kričali:

»Ti si Božji Sin!«

Jezus jih je vsakokrat strogo ustavil in utišal, ker so vedeli, da je on Mesija.

Naslednji dan je navsezgodaj zjutraj šel iz mesta na neki samoten kraj. Vendar so ga mnogi vsepovsod mrzlično iskali. Ko so ga naposled našli, so se ga oklenili in ga moledovali, naj jih ne zapusti.

»Nujno moram tudi še druga mesta razveseliti z novico o prihodu Božje vladavine,« jim je povedal Jezus. »To je moje poslanstvo.«

Zato je odšel in razglašal svoje sporočilo po sinagogah judovske dežele.

Lk 5

Nekega dne je Jezus ob Genezareškem jezeru govoril množici ljudi, ki so prišli poslušat Božje sporočilo. Drenjali so se in pritiskali ob njega. Tedaj je na obali opazil dva čolna. Ribiči so se pravkar izkrcali in čistili mreže. Vkrcal se je v enega izmed čolnov in prosil Simona, njegovega lastnika, naj odpelje malo od obale. Jezus je sedel in kar iz čolna učil množico.

Ko je končal, se je obrnil k Simonu:

»Zdaj pa odpelji na globoko in s tovariši vrzite mreže, da boste kaj ujeli.«

»Dragi učitelj,« je začel Simon, »celo noč smo garali, pa nič ujeli. Vendar prav, če vi tako pravite, bom še enkrat vrgel mreže.«

Ko so to storili, se je ujela takšna množica rib, da so se mreže začele trgati. Pomahali so tovarišem v drugem čolnu, naj jim priskočijo na pomoč, in napolnili so oba čolna, da sta se začela potapljati.

Ko je Peter videl, kaj se je zgodilo, se je zgrudil pred Jezusa:

»Pustite me,« je izdavil. »Ne ukvarjajte se z mano, spoštovani Gospod. Čisto navaden grešnik sem.«

Zaradi nenavadnega ulova rib je prava groza zajela vse, ki so bili zraven: njega in tiste, ki so bili z njim v čolnu, ter Zebedejeva sinova Jakoba in Janeza, ki sta bila prav tako njegova družabnika.

»Ne boj se,« mu je dejal Jezus. »Od zdaj naprej boš namesto rib vlekel ven ljudi.«

Simon in njegovi tovariši so potegnili čolna na obalo, pustili vse skupaj in odšli z Jezusom. Postali so njegovi učenci.

V nekem mestu je Jezus naletel na moža, ki je bil ves gobav od nog do glave. Ko je zagledal Jezusa, je padel pred njega.

»Gospod,« je moledoval, »če bi le hoteli, bi me lahko ozdravili.«

Jezus je iztegnil roko in se ga dotaknil.

»Hočem,« je dejal. »Bodi zdrav.«

In gobavost je v trenutku izginila.

»Ne povej tega nikomur,« je naročil Jezus, »ampak se pojdi pokazat duhovniku in opravi očiščevalno daritev, kot jo je predpisal Mojzes. To bo za ljudi potrditev, da si res ozdravel.«

Novica pa se je kljub temu razvedela in Jezus je postal še bolj znan. Okrog njega so se začele zbirati velike množice ljudi, da bi ga poslušale in da bi pozdravil njihove bolezni. On pa se je pogosto umikal v samotne kraje, da bi molil.

Nekega dne je Jezus učil, in med poslušalci so bili farizeji in učitelji verskega prava, ki so prišli z vseh koncev galilejske in judejske dežele ter iz mesta Jeruzalema. Božanska moč je Jezusa spodbujala k ozdravljanju. Pred hišo so neki ljudje na nosilih prinesli hromega moškega. Hoteli so vstopiti in ga položiti pred Jezusa, pa zaradi gneče nikakor niso mogli do njega. Zato so se povzpeli na streho, umaknili nekaj strešnikov in ga z nosili vred spustili naravnost pred Jezusa.

Jezus je videl njihovo neomajno zaupanje.

»Tvoji grehi so odpuščeni,« je zagotovil hromemu.

Pravni izvedenci in farizeji so si začeli misliti:

»Kdo pa si tale domišlja, da je? Kar takole bo žalil Boga? Samo Bog lahko odpušča grehe!«

Jezus je sprevidel njihove pomisleke.

»Kaj vam roji po glavi?« jim je rekel. »Kaj je laže? Govoriti: ›Tvoji grehi so odpuščeni‹ ali ukazati: ›Vstani in shodi‹? Toda zdaj boste videli, da lahko Sin človekov z vso avtoriteto odpušča človeške grehe.«

Tedaj se je obrnil k hromemu in mu rekel:

»Vstani, poberi svoja nosila in pojdi domov.«

In mož je vpričo vseh takoj vstal, pobral še svoja nosila ter odšel proti domu, pri tem pa slavil Boga. Vsi prisotni so bili čisto iz sebe. Slavili so Boga, obenem pa jih je bilo groza. »Danes smo videli neverjeten čudež,« so si govorili.

Jezus se je odpravil naprej in ko je bil na poti, je zagledal davčnega izterjevalca Levija, ki je sedel v svojem uradu.

»Pojdi z mano,« mu je rekel, »bodi moj učenec.«

Levi je vstal, pustil vse skupaj in šel z njim. Potem mu je pri sebi doma priredil veličasten sprejem, na katerega je povabil celo množico davčnih izterjevalcev in drugih svojih znancev. Farizeji in njihovi pravni izvedenci so to videli in začeli siliti v Jezusove učence:

»Kako se morete družiti s takšnimi grešniki, kot so davčni izterjevalci,« so se zgražali, »ter se z njimi celo gostiti?«

Odgovoril jim je kar Jezus sam:

»Zdravi ne potrebujejo zdravnika. Potrebujejo ga bolni. Moje poslanstvo je, da k spremembi življenja pozivam ljudi, ki so daleč proč od Boga, ne pa tistih, ki so z njim v pravem odnosu.«

»Janezovi učenci se pogosto postijo in molijo,« so skušali še naprej ugovarjati. »Podobno počnejo tudi učenci farizejev. Tvoji pa se kar naprej veselo gostijo.«

»Ko gostje na svatbi praznujejo skupaj z ženinom,« je odvrnil Jezus, »jih že ne boste prisilili, naj se postijo. Zgodilo pa se bo, da jim bodo ženina vzeli. Tedaj, da, tedaj se bodo postili.«

In zaključil je še s prispodobo:

»Nihče ne razreže nove obleke, da bi z njenimi kosi zakrpal staro. Če bi to storil, bi uničil novo obleko in skazil staro, ker se ji novo blago ne bi prilegalo. Podobno nihče ne spravlja mladega vina v stare vinske mehove. Če bi to storil, bi mlado vino razgnalo stare mehove. Vino bi se razlilo in mehovi bi bili uničeni. Ne, mlado vino spada v nove mehove. Res pa je, da nihče, ki je navajen piti staro vino, noče pokusiti novega. ›Tole staro je odlično,‹ si misli.«

Lk 6

Neko soboto je Jezus potoval med zrelimi žitnimi polji. Njegovi učenci so spotoma trgali klasje, ga luščili in jedli zrnje. To je opazilo nekaj farizejev.

»Kaj počnete? Tega se vendar v soboto ne sme!« so jih takoj opozorili.

Jezus se je odzval:

»Ali niste v Svetem pismu nikoli brali, kaj so storili kralj David in njegovi spremljevalci, ko so bili lačni? David je šel v Božje svetišče in vzel posvečeni kruh, ki ga smejo jesti le duhovniki, se ga najedel in ga razdelil še drugim.«

Nato je dodal:

»Sin človekov je nad soboto, saj je njen Gospod.«

Neko drugo soboto je učil v sinagogi. Med poslušalci je bil mož, ki je imel desno roko vso omrtvelo. Pravni izvedenci in farizeji so bili zraven in so budno pazili, če bo Jezus koga ozdravil. Tako bi ga lahko utemeljeno obtožili, da krši pravila o sobotnem počitku. Jezus pa je vedel, kaj razmišljajo, zato je poklical tega moža:

»Pridi, stopi sem pred vse.«

Mož je res prišel naprej. Jezus se je obrnil k izvedencem in farizejem ter nadaljeval:

»Vprašajte se, kaj se sme v soboto. Biti dober ali biti slab? Reševati ljudi ali jih uničevati?«

Vsakemu od njih se je zazrl naravnost v oči, potem pa rekel možu:

»Stegni roko.«

Ta je to storil in njegova roka je bila spet zdrava, njih pa je zgrabila slepa jeza in začeli so kovati načrte, kaj bodo storili Jezusu.

Nekoč tiste dni se je Jezus povzpel na hrib, da bi molil, in je vso noč prebil v molitvi. Naslednjega jutra je sklical svoje učence in jih posebej odbral dvanajst. Tem je pravil tudi odposlanci. To so bili:

- Simon, ki mu je Jezus pravil tudi Peter,

- Simonov brat Andrej,

- Jakob,

- Janez,

- Filip,

- Bartolomej,

- Matej,

- Tomaž,

- Alfejev sin Jakob,

- Simon-Gorečnež,

- Jakobov sin Juda,

- Juda Iškarijot, ki je pozneje postal izdajalec.

Skupaj z njimi se je spustil s hriba in prispeli so na ravnico. Tam je bilo še veliko drugih učencev in z njimi nepregledna množica ljudi, ki so prišli iz vseh koncev Judeje, iz mesta Jeruzalema ter z obalne pokrajine, kjer sta poganski mesti Tir in Sidón. Pripotovali so, da bi ga poslušali in da bi pozdravil njihove bolezni. Ozdravljal je tudi tiste, ki so jih mučili hudobni duhovi. Vsi so se ga skušali dotakniti, saj je iz njega prihajala božanska moč in ozdravljala vsakogar.

Nauk

Jezus se je zazrl v svoje učence in spregovoril:

»Prava sreča je doletela vas, ki trpite revščino – zavladali boste skupaj z Bogom.

Kako srečni ste lahko vi, ki ste zdaj lačni – najedli se boste do sitega.

Kakšna sreča čaka vas, ki se zdaj jokate – smejali se boste.

Kakšna sreča je za vas, če vas ljudje sovražijo, zavračajo, ponižujejo in izobčijo kot odpadnike, ker pripadate Sinu človekovemu. Njihovi predniki so tako ravnali že s preroki, ki so prinašali Božje sporočilo. Če se torej to dogaja vam, plešite in se veselite! Bodite prepričani, da vas bo Bog bogato nagradil.

Toda groza, kaj bo z vami, ki se kopate v bogastvu – zgrešili boste Božje obljube.

Kako grozno boste končali vi, ki ste zdaj presiti – lačni boste.

Kako grozno bo vam, ki se zdaj smejite – žalostno boste jokali.

O groza, kaj vas bo doletelo, če so vsi ljudje navdušeni nad vami. Njihovi predniki so namreč tako ravnali že s tako imenovanimi preroki, ki so zavajali ljudstvo.

Vam, ki me poslušate, pa pravim:

Imejte radi svoje sovražnike. Do ljudi, ki vas ne marajo, bodite dobri. Tistim, ki vam želijo najslabše, želite vse dobro. Molite za tiste, ki grdo ravnajo z vami.

Če te kdo udari po enem licu, mu mirno nastavi še drugo. In če ti kdo jemlje plašč, se mu ne upiraj, ampak mu daj še srajco. Vedno daj vsakemu, ki te prosi za kar koli. In od človeka, ki je vzel kaj tvojega, ničesar ne zahtevaj nazaj.

Kakor želite, da bi se ljudje obnašali do vas, tako se vi sami najprej obnašajte do njih.

Ali mislite, da imate kakšno posebno zaslugo, če imate radi ljudi, ki imajo radi vas? Tudi navadni grešniki imajo radi tiste, ki jih imajo radi. Ali mislite, da vam gre kakšno posebno priznanje, če ste dobri do ljudi, ki so dobri do vas? Tako vendar dela vsak povprečen človek, tudi tisti, ki se ne meni za Boga. Ali mislite, da vam gre posebna pohvala, če posojate ljudem, od katerih lahko pričakujete, da vam bodo vrnili? Še zločinec posoja svojemu pajdašu in pričakuje, da mu bo povrnil isto vrednost. Vi pa bodite drugačni. Imejte radi tudi svoje sovražnike. Bodite dobri do vseh. Posojajte brez pričakovanja, da vam bo kaj vrnjeno. Tako boste ravnali kakor sinovi in hčere Njega, ki je nad vsem, in on vas bo bogato nagradil. Bog je namreč radodaren tudi do hudobnežev, ki ne poznajo hvaležnosti. Bodite dobrosrčni kakor vaš Oče! Ne sodite drugih in Bog ne bo sodil vas. Ne zahtevajte obsodbe ter kazni za druge in izognili se boste lastni obsodbi. Odpuščajte drugim, osvobajajte jih obtožbe in Bog bo odpuščal vam ter vas razrešil krivde. Velikodušno dajajte drugim in Bog bo velikodušen do vas. Še kako velikodušen: zasul vas bo z vsemi dobrimi stvarmi. Skratka: Bog bo uporabil vaša merila.«

Nato je Jezus spregovoril v prispodobah.

»Kaj se zgodi, če slep človek vodi drugega slepca? Skupaj se zvrneta v prvo jamo!

Učenec nikoli ni nad svojim učiteljem. Lahko pa se izuči in mu postane enak.

Zakaj buljiš v drobec, ki je prijatelju zašel v oko, kola, ki je zasajen v tvoje oko, pa sploh ne opaziš? Kaj ti je, da mu govoriš: ›Prijatelj, dovoli mi, da ti pomagam in ti vzamem drobec iz očesa,‹ obenem pa imaš kol v svojem očesu? Kaj se pa greš! Najprej izderi svoj kol, da boš zares spregledal, šele potem boš lahko odstranil drobec, ki je v očesu tvojega prijatelja.

Na dobrem drevesu ne boste našli slabih sadežev in na slabem ne dobrih. Prav sadeži namreč povejo, kakšno je drevo. Vsem je jasno, da sočnih fig ne boš šel iskat v trnje in da v suhem grmovju ne boš nabiral sladkega grozdja. Podobno je z ljudmi. Dober človek bo zaradi zakladnice dobrega, ki je v njem, kar naprej govoril dobre stvari. Hudobnež pa bo zaradi hudobnosti, ki je nakopičena v njem, počel same hudobije. To, kar v tebi prekipeva, prihaja na dan v tvojih besedah.

Zakaj se mi prilizujete: ›Gospod, o Gospod‹, tega, kar vam pravim, pa ne delate? Poglejmo si primerjavo: nekdo recimo prihaja k meni, posluša moje nauke in jih tudi spravi v dejanja. Ta je kot graditelj, ki je kopal tako globoko, da je prišel do žive skale in tam položil temelje za svojo hišo. Ko je ob poplavi reka prestopila bregove in z vso silo butnila ob hišo, je ta ostala trdna in nepremična, saj je bila dobro zgrajena. Nekdo drug pa sicer posluša moje nauke, a ne živi po njih. Ta je kot graditelj, ki je svojo hišo zgradil kar na zemlji, brez vsakih temeljev. Ko je reka z vso silo butnila ob njo, se je hiša takoj zrušila. Kakšna katastrofa!«

Čudeži in prispodobe

Lk 7

Potem ko je Jezus predstavil svoj nauk Izraelcem, se je odpravil v Kafarnáum. Tam je stanoval neki stotnik rimske vojske. Eden izmed njegovih služabnikov, ki ga je posebno cenil, je bil na smrt bolan. Ko je stotnik slišal za Jezusa, je k njemu poslal nekaj pomembnih mož tamkajšnje judovske skupnosti s prošnjo, naj pride in reši njegovega služabnika.

»Gospod, ta stotnik si res zasluži, da bi mu pomagali,« so moledovali in prepričevali Jezusa, ko so prispeli do njega. »Zelo ima rad naš narod, poglejte, še sinagogo nam je zgradil in to na lastne stroške!«

In Jezus je šel z njimi. Ko je bil že blizu njegove hiše, je poslal stotnik svoje prijatelje z naslednjim sporočilom:

»Prosim, Gospod, ne trudite se. Ne zaslužim si, da bi stopili pod mojo streho. Zato tudi jaz sam nisem prišel do vas. Samo zaukažite, naj moj služabnik ozdravi. Vaša beseda bo dovolj. To vem, saj imam tudi sam nadrejene. Zato lahko vojakom, ki so pod mano, z vso avtoriteto ukažem: ›Pojdite,‹ in grejo, ali: ›Pridite,‹ in pridejo. Tudi svojemu služabniku lahko rečem: ›Naredi tole,‹ in on to stori.«

Jezus je osupnil. Obrnil se je k veliki skupini, ki ga je spremljala:

»Poslušajte, takšnega zaupanja pa še celo med Izraelci nisem srečal!«

Ko so se stotnikovi prijatelji vrnili v hišo, je bil služabnik zdrav.

Nato se je Jezus napotil proti mestu Nain. Z njim so šli učenci in še mnogo drugih ljudi. Ravno ko je prispel do vhoda v mesto, mu je prišel naproti pogrebni sprevod. Mrlič, ki so ga nosili, je bil edini sin matere, ki je bila povrh vsega še vdova. Spremljala jo je precejšnja skupina meščanov.

Ko jo je Jezus zagledal, mu je postalo hudo. Zelo se mu je zasmilila.

»Ne joči,« ji je rekel.

Nato je stopil naprej in mirno prijel za pogrebna nosila. Pogrebci so se ustavili.

»Mladenič, zapovedujem ti: vstani!« je rekel Jezus.

Mrlič se je dvignil, se usedel in začel govoriti. Jezus ga je vrnil njegovi materi.

Prisotne je obšla groza. Vzneseno so slavili Boga. »Bog nam je poslal mogočnega preroka,« so govorili, »Bog je prišel rešit svoje ljudstvo.« Novica o tem dogodku je odmevala povsod po judovski deželi in vsej njeni okolici.

Janezu, ki je bil v zaporu, so njegovi učenci poročali o vsem tem. Izbral je dva izmed njih in ju poslal k Jezusu z vprašanjem:

»Si ti tisti, ki ga pričakujemo, ali nisi?«

Prišla sta torej k Jezusu, mu rekla, da ju pošilja krščevalec Janez, in sporočila njegovo vprašanje.

Tedaj je Jezus vpričo njiju ozdravil mnogo ljudi, ki so jih mučile razne bolezni, težave in zli duhovi. Tudi mnogim slepim je podaril vid. Potem jima je odgovoril:

»No, zdaj pa se vrnita k Janezu in mu preprosto povejta, kaj sta videla: slepi spet vidijo, hromi spet hodijo, gobavci so spet zdravi, nemi spet govorijo, mrtvi spet živijo in reveže razveseljuje dobra novica. Kako srečen je lahko vsak, ki se nad mojim početjem ne zgraža!«

Janezova učenca sta odšla, Jezus pa je začel zbrani množici govoriti o Janezu:

»Koga ste hodili občudovat v puščavo? Preračunljivca, ki se obrača po vetru? Ne? – Koga pa potem? Morda nekega razvajenca v fini obleki? Toda lepo oblečeni uživači stanujejo v kraljevskih vilah, ne pa v puščavi. No, koga ste torej hodili občudovat? Mogoče preroka? – Točno! In še več kot samo preroka. Janez je človek, ki ga napoveduje Sveto pismo. Bog je rekel:

›Pred tabo bom poslal sla z mojim sporočilom,

kot predhodnik bo pripravil vse za tvoj prihod.‹

Poslušajte: med vsemi ljudmi tega sveta, ki so kdaj koli živeli, ga ni večjega in pomembnejšega od Janeza! Obenem pa je res, da je tudi najmanj pomemben človek v Božji vladavini večji in pomembnejši od njega.

Vsi Izraelci, ki so poslušali Janeza in so se mu dali krstiti – med njimi so bili celo grešni izterjevalci! –, so pritrdili Bogu. Farizeji in pravni strokovnjaki pa so zavrnili dobri načrt, ki ga je imel Bog z njimi, saj se niso dali krstiti.

Kakšni so torej ti današnji ljudje? Podobni so sitnim otrokom, ki se kujajo. Sedijo ob igrišču in si pravijo:

›Se gremo kaj veselega?‹ – ›Ah, ne.‹

›Kaj pa kaj žalostnega?‹ – ›Ne, to tudi ne.‹

Tu imamo krščevalca Janeza, ki ne je niti kruha niti ne pije vina, pa pravite: ›Nekaj ga je obsedlo.‹ Potem pa je tu Sin človekov, ki se veselo gosti, pa pravite: ›Joj, kakšen požeruh in pijanec! In kako prijateljsko poseda z izterjevalci in podobnimi grešniki!‹ Pa vendar ljudje, ki pripadajo Božji Modrosti, vsi po vrsti priznavajo, da je Božje ravnanje edino pravilno.«

Neki farizej je povabil Jezusa k sebi na pojedino, ki jo je priredil, in Jezus je povabilo sprejel. Prišel je k njemu in se zleknil, da bi jedel. Neka ženska na slabem glasu, ki so jo vsi poznali, pa je zvedela, da je Jezus tam na večerji. Prinesla je alabastrno posodico dragocenega dišavnega mazila in se postavila zadaj, ob Jezusove noge. Jokala je. S svojimi solzami je začela umivati njegove noge in jih brisati z lasmi. Potem jih je poljubljala in mazala z dišavo, ki jo je prinesla.

Farizej, ki je Jezusa povabil, je to opazoval in si mislil svoje: »Če bi bil tale res kak prerok, bi vedel, kakšna grešnica je ženska, ki se ga dotika.«

Takrat pa se je oglasil Jezus:

»Simon, nekaj bi vam rad povedal.«

»Prosim, gospod učitelj, le povejte,« mu je odvrnil.

»Neki posojevalec denarja je imel dva dolžnika. Eden mu je bil dolžen petsto tisočakov, drug pa samo petdeset. Vendar pa mu nobeden ni mogel povrniti dolga, zato ga je obema odpustil. Kaj mislite, kateri od obeh dolžnikov ga bo imel bolj rad?«

»Najbrž tisti, ki mu je več odpustil,« je rekel Simon.

»Točno,« mu je odvrnil Jezus.

Ozrl se je k ženski in nadaljeval:

»Simon, poglejte tole žensko. Ko sem vstopil, mi niste ponudili vode, da bi si umil noge, kot je v navadi, ona pa mi jih je umila z lastnimi solzami in jih obrisala s svojimi lasmi. Tudi me niste poljubili v pozdrav, ona pa že ves čas, odkar sem tu, poljublja moje noge. Prav tako niste z navadnim mazilnim oljem osvežili moje glave v znak gostoljubja, ona pa je z dragoceno dišavo namazala moje noge. Poglejte, njena velika ljubezen jasno kaže, kaj se je zgodilo: odpuščeni so ji bili grehi, njeni mnogi grehi! Tisti, ki so mu odpuščene manjše stvari, bo pač kazal manjšo ljubezen.«

Tedaj je rekel še njej:

»Tvoji grehi so odpuščeni.«

Tedaj so se ostali povabljenci začeli spraševati: »Čakajte, kdo je ta Jezus, da kar odpušča grehe?«

On pa je še enkrat zagotovil ženski:

»Rešilo te je tvoje zaupanje. Zdaj lahko živiš v miru.«

Lk 8

Kmalu zatem se je Jezus odpravil na pot po okoliških mestih in vaseh. Z dvanajsterico odposlancev je razglašal dobro novico o Božji vladavini. Z njimi je potovalo nekaj žensk, ki jih je Jezus osvobodil zlih duhov ali ozdravil bolezni. To so bile: Marija, ki so jo klicali Magdalčanka (ta je bila rešena sedmih demonov!), Ivana (njen mož Hus je bil upravnik Herodovega dvora), Suzana in še mnoge druge, ki so jih tudi denarno podpirale.

K Jezusu so se od vsepovsod stekale velike množice ljudi. Ob neki priložnosti jih je nagovoril s prispodobo:

»Ko se kmet odpravi sejat, nekaj semena pristane ob poti. Tam ga ljudje pohodijo, nato pa ga pozobajo ptice. Nekaj semena prileti na skalnata tla. Začne rasti, a se kmalu posuši, ker mu primanjkuje vlage. Nekaj semena pristane v trnju. Ker raste skupaj z njim, ga trnje zaduši. Nekaj semena pa pristane v dobri zemlji. Zraste in obrodi pridelek, ki je stokrat večji od posejanega.«

Potem je Jezus zaklical:

»Dobro razmislite o tem!«

Učenci so ga vprašali, kaj naj bi pomenila ta prispodoba.

»Vam je Bog naklonil, da razumete skrivnosti Božje vladavine. Ostalim pa govorim prispodobe,« je rekel Jezus, »da gledajo, pa ne uvidijo, slišijo, pa ne dojamejo!

Pomen je naslednji: Seme, ki ga seje kmet, je Božje sporočilo. Semena ob poti pomenijo ljudi, ki so sicer slišali sporočilo, a hudič preusmeri njihove misli drugam, saj noče, da bi zaupali sporočilu in da bi jih Bog rešil. Semena na skalnatih tleh predstavljajo ljudi, ki slišijo sporočilo in ga z veseljem sprejmejo, a so kakor rastlinica brez korenine: nekaj časa mu zaupajo, ko pa nastopijo razne težave, ki to zaupanje preizkušajo, si premislijo in vse zavržejo. Semena, ki so pristala med trnjem, pomenijo ljudi, ki slišijo sporočilo, a ga neprestane skrbi, ukvarjanje s premoženjem in hlastanje za užitki počasi zadušijo. Ti so kakor rastlina, ki ne dozori in ne da pridelka. Semena v dobri zemlji pa predstavljajo ljudi, ki slišijo sporočilo ter se ga z dobrim srcem in iskrenim mišljenjem zares oklenejo. Ti potrpežljivo in vztrajno obrodijo svoj pridelek.«

Jezus je nadaljeval s prispodobami:

»Če prižgemo namizno svetilko, je menda ne bomo pokrili z vedrom ali celo skrili pod posteljo, ampak jo bomo postavili na sredo sobe, tako da bo svetila ljudem, ki pridejo v prostor. Vse, kar je zdaj skrivnostno in nejasno, bo ob svojem času postalo razvidno. Vse, kar je zdaj prikrito, bo postalo očitno in razumljivo. Zato bodite pozorni, res pozorni. Tisti, ki imajo, bodo dobili še več. Tisti pa, ki nimajo, bodo izgubili še tisto, kar si domišljajo, da imajo.«

K Jezusu so pripotovali njegova mati in njegovi bratje, a zaradi gneče niso mogli priti do njega. Nekdo je sporočil:

»Tam zunaj so vaša mati in vaši bratje. Radi bi govorili z vami.«

»Mati in bratje« je odvrnil Jezus, »so mi tisti ljudje, ki poslušajo Božje sporočilo in ga živijo.«

Nekega dne se je Jezus z učenci vkrcal v čoln in jim rekel:

»Odplujmo na drugo stran jezera.«

Odrinili so od obale in Jezus je med plovbo zadremal. Nad jezerom pa se je razbesnel silovit vihar, tako da je voda začela zalivati čoln. Naenkrat so se znašli v hudi nevarnosti.

»Gospod učitelj! Gospod učitelj!« so učenci vsi prestrašeni budili Jezusa. »Potapljamo se!«

Jezus je vstal in strogo zaukazal vetru in razburkanim valovom, naj prenehajo. Tedaj se je veter polegel in voda umirila – nastalo je popolno zatišje.

»Kaj se je zgodilo z vašim zaupanjem?« je rekel učencem.

Njih pa sta preplavila groza in občudovanje: »Kdo je ta Jezus?« so si šepetali. »Še vetrovom in vodovju lahko zapoveduje – in ti ga ubogajo!«

Tako so pripluli v pokrajino okrog mesta Gérasa, ki je nasproti Galileji. Ko se je Jezus izkrcal, mu je prišel naproti neki domačin, ki so ga obsedli demoni. Že precej časa ni več nosil obleke in sploh ni bival v hiši, temveč se je potikal po votlinah zapuščenih grobnic.

Ob pogledu na Jezusa se je z glasnim krikom vrgel pred njega:

»Jezus, sin Boga, ki je nad vsem, ne mešaj se v moje zadeve! Prosim te, moledujem te, ne muči me!«

To je rekel, ker je Jezus ukazal hudobnemu duhu, naj ga zapusti. Ta je namreč že mnogokrat zgrabil moža. Ljudje so mu zvezovali roke in noge, da bi bili varni pred njim, toda on je vsakokrat potrgal vezi in pobegnil v samotne puščavske kraje, kamor ga je gnal demon.

»Kako ti je ime?« je torej Jezus vprašal moža.

»Armada,« se je glasil odgovor. Vanj je namreč prišlo veliko demonov. Ti so zdaj moledovali Jezusa, naj jih s svojim strogim ukazom ne nažene v peklensko brezno.

Na bližnjem griču se je pasla precejšnja čreda prašičev. Duhovi so rotili Jezusa, naj jim dovoli oditi vanje. Privolil je. Demoni so zapustili človeka in šli v prašiče. Nenadoma se je vsa čreda zapodila navzdol po strmem pobočju naravnost v jezero in se utopila.

Pastirji so videli, kaj se je zgodilo, in pobegnili s prizorišča. Povsod po mestu in okoliških vaseh so pripovedovali o tem. Mnogi, ki so to slišali, so prišli gledat, kaj se je zgodilo. Moža, ki so ga zapustili demoni, so našli ob Jezusu. Kakor kateri izmed učencev je mirno sedel in ga poslušal. Bil je oblečen in povsem priseben. Prišleke je navdala groza, saj so jim očividci povedali, kako ga je Jezus ozdravil. Vse prebivalstvo géraškega okoliša je bilo prestrašeno in je prosilo Jezusa, naj odide. In Jezus se je vkrcal v čoln ter se odpravil. Mož, ki je bil osvobojen demonov, pa ga je prosil, da bi lahko šel z njim. Vendar mu je Jezus rekel:

»Pojdi domov in pripoveduj ljudem, kaj je Bog storil zate.«

Mož je torej odšel in po vsem mestu razglašal, kaj je zanj storil Jezus.

Jezus se je vrnil na drugo stran jezera, kjer ga je že čakala cela množica ljudi. Zelo so se razveselili njegovega prihoda, saj so ga vsi nestrpno pričakovali. Tedaj je k njemu pristopil Jaír, voditelj tamkajšnje sinagoge. Vrgel se je pred njega in ga rotil, naj pride k njemu domov. Njegova hči je bila namreč hudo bolna in je že umirala. Imela je okrog dvanajst let in je bila njegov edini otrok.

Jezus je šel z Jaírom, gneča okrog njega pa je bila takšna, da se je kar dušil. Med množico je bila ženska, ki je že dvanajst let krvavela. Vse, kar je premogla, je že potrošila za zdravnike, a je ni mogel nihče pozdraviti. Od zadaj se je približala Jezusu in se na skrivaj dotaknila resic na robu njegovega vrhnjega oblačila. V tistem trenutku je njeno krvavenje prenehalo.

»Kdo se me je dotaknil?« je vprašal Jezus.

Vsi so molčali.

»Gospod učitelj,« je naposled spregovoril Peter, »saj se vas vsa množica oklepa in vas stiska.«

»Nekdo se me je vendarle dotaknil,« je rekel Jezus. »Začutil sem, da je iz mene šla zdravilna moč.«

Ženska je videla, da ni ostala neopažena. Trepetaje je stopila naprej in se zgrudila pred njim. Pred vsemi je povedala, zakaj se ga je dotaknila in kako je bila v trenutku ozdravljena.

»Vse je v redu,« ji je rekel Jezus, »ozdravilo te je tvoje zaupanje.«

Medtem pa je nekdo prišel sporočit Jaíru:

»Konec je, vaša hči je umrla. Pustite, ne nadlegujte več učitelja.«

Jezus, ki je to slišal, je rekel Jaíru:

»Zdaj pa se ne ustrašite. Zaupajte, res zaupajte, in z njo bo vse v redu.«

Ko je Jezus prispel do hiše, ni dovolil ljudem, da bi šli z njim noter. S sabo je vzel le Petra, Janeza in Jakoba ter dekličina starša. Žalovalci so bili že vsi zbrani in objokovanje se je že začelo.

»Ne objokujte je,« je rekel Jezus, »saj ni mrtva, ampak samo spi.«

Posmehovali so se mu, ker so vedeli, da je mrtva. Jezus je šel k njej, jo trdno prijel za roko ter zaklical:

»Vstani, deklica!«

Življenje se je vrnilo vanjo in takoj se je dvignila pokonci. Jezus je naročil, naj ji dajo jesti. Starša kar nista mogla priti k sebi. Jezus pa jima je naročil, naj nikomur ne povesta, kaj se je v resnici zgodilo.

Lk 9

Jezus je sklical dvanajsterico. Pooblastil jih je in jim dal moč nad vsemi demoni in boleznimi. Poslal jih je razglašat nastop Božje vladavine in obenem ozdravljat bolnike.

»Ničesar ne jemljite s sabo,« jim je naročil. »Niti popotne palice, niti torbe, niti hrane, niti denarja, niti rezervne obleke. Ostanite v prvi hiši, kjer vas sprejmejo. Tam prenočujte in od tam odpotujte naprej. Če vas kje ne sprejmejo, odidite in si stresite prah s podplatov, kot zadnji opomin.«

Odposlanci so se torej odpravili naokrog po vaseh. Vsepovsod so razglašali dobro novico in ozdravljali bolnike.

Za vse te dogodke je zvedel deželni vladar Herod. Govorice, ki so se širile, so ga pošteno zbegale. Nekateri so pravili, da se je od mrtvih vrnil krščevalec Janez, drugi so trdili, da je prišel Elija, nekateri pa, da se je pojavil kateri drug izmed starodavnih izraelskih prerokov.

»Janeza sem dal vendar obglaviti,« je govoril Herod. »Le kdo je potem ta, o katerem se slišijo tako nenavadne reči?«

Želel si je, da bi ga kdaj srečal.

Odposlanci so se vrnili k Jezusu in poročali o vsem, kar so storili. Potem se je z njimi umaknil na sámo, proti mestu Betsajda. Ljudje pa so to zvedeli in šli za njimi. Jezus jih je seveda sprejel. Govoril jim je o Božji vladavini in ozdravljal vse, ki so to potrebovali. Bližal se je večer, zato je dvanajsterica zaskrbljena prišla k njemu.

»Končati bo treba shod,« so govorili, »in pustiti ljudi, da si v okoliških vaseh najdejo prenočišča in priskrbijo živeža. Tukaj smo sredi divjine.«

»Kar vi jim dajte jesti,« je odvrnil Jezus.

»Tukaj nimamo več kot pet hlebcev kruha in dve ribi,« so rekli. »Naj gremo torej mi nakupit hrane za vse te ljudi?«

Samo moških je bilo kakih pet tisoč.

»Ne,« je rekel Jezus. »Recite ljudem, naj se posedejo po tleh v skupinah po približno petdeset in se pripravijo k jedi.«

Storili so tako in vsi so sedli. Nato je Jezus vzel pet hlebcev in dve ribi ter se ozrl proti nebu. Nad njimi je izrekel blagoslov in jih razlomil, potem pa jih je začel dajati učencem, da so z njimi postregli ljudem. Vsi so se najedli do sitega in še je ostalo – za celih dvanajst košar razlomljenih kosov.

Nekoč je Jezus na samem molil. Ob njem so bili le njegovi učenci.

»Za koga me imajo ljudje?« jih je vprašal po molitvi.

»Nekateri za krščevalca Janeza, drugi pa za Elija,« so povedali učenci. »Spet tretji pravijo, da je prišel kdo izmed starodavnih prerokov.«

»Kaj pa vi, za koga me imate?« je nadaljeval Jezus. »Kdo sem?«

»Mesija,« se je oglasil Peter, »vladar in rešitelj, ki nam ga pošilja Bog.«

Jezus jim je strogo prepovedal, da bi komu to povedali. Nato jim je spregovoril o sebi:

»Sinu človekovemu je usojeno, da bo prestal hude stvari. Judovska oblast – voditelji, glavni duhovniki in pravni izvedenci – ga bo izobčila. Nato bo umorjen. Čez tri dni pa ga bo Bog spet oživil.«

Potem je rekel vsem, ki so ga poslušali:

»Če hoče kdo biti moj učenec in mi res slediti, naj pozabi nase. Vsak dan naj bo pripravljen žrtvovati svoje življenje in naj gre po mojih stopinjah. Če ti gre le za to, da poskrbiš zase, se boš uničil. Če pa sebe izgubiš, ker si se predal meni, se boš rešil. Kaj imaš od tega, da si pridobiš vse na svetu, pri tem pa uničiš oziroma zapraviš samega sebe? Če te je zdaj sram mene in mojega sporočila, se tudi jaz ne bom zavzel zate, ko bom nastopil kot Sin človekov, počaščen s čudovitim sijajem, v katerem biva Oče s svojimi svetimi angeli. Poslušajte, tole niso prazne obljube. Tukaj in zdaj so med vami ljudje, ki bodo doživeli Božjo vladavino.«

Kakšen teden po tem govoru se je Jezus povzpel na hrib, da bi molil. S sabo je vzel Petra, Janeza in Jakoba. Med molitvijo se je njegov obraz spremenil. Njegova obleka je postala bela in je sijala kot blisk. Tedaj sta se v bleščeči svetlobi ob njem pojavila dva človeka in se z njim pogovarjala. Bila sta Mojzes in Elija. Govorila sta o njegovem odhodu s sveta, ki se bo zgodil v Jeruzalemu. Petra in ostala dva je premagal spanec. Ko so se prebudili, so videli Jezusa v sijaju in z njim oba moža. Ko sta se moža začela odpravljati, se je oglasil Peter:

»Gospod učitelj, tukaj nam je tako lepo. Kaj če bi vam postavili tri šotore – enega za vas, enega za Mojzesa in enega za Elija?«

Ni vedel, kaj blebeta.

Medtem je nastal oblak in vrgel nanje senco. Mojzes in Elija sta izginila v oblaku in učence je postalo pošteno strah.

»Ta je moj sin, moj izbranec,« se je zaslišalo iz oblaka. »Poslušajte ga.«

Ob teh besedah so se znašli sami z Jezusom. O tem dogodku so molčali – takrat ni zanj izvedel nihče.

Ko so naslednjega dne šli z gore, jim je prišla naproti cela množica ljudi.

»Gospod učitelj!« je na ves glas zaklical neki mož sredi množice. »Prosim vas, pomagajte mojemu sinu. Moj edini otrok je. Neki duh ga zgrabi in nenadoma začne kričati, se zvijati v krčih in se peniti. Le stežka ga zapusti. In sin je potem ves zdelan in uničen. Saj sem že prosil vaše učence, naj ga izženejo, pa niso mogli!«

»Ah, kakšni ljudje ste vsi skupaj,« je zavzdihnil Jezus. »S kakšno nevero in sprevrženostjo se moram ubadati! Koliko časa bom moral to še prenašati? – No, pripelji sem svojega sina.«

Še preden je otrok prišel do Jezusa, ga je demon že spet vrgel po tleh in ga začel zvijati. Jezus je strogo napodil hudobnega duha in ozdravil dečka. Vrnil ga je njegovemu očetu. Prisotni so bili vsi prevzeti od Božje veličastnosti.

Medtem ko so ljudje občudovali njegova dejanja, se je Jezus obrnil k svojim učencem:

»Dobro, dobro si zapomnite tole: Kmalu se bo zgodilo, da bo Sin človekov prišel v roke ljudem.«

Niti sanjalo se jim ni, kaj bi to pomenilo. Bilo je, kakor bi jim kdo zakril oči, da ne morejo videti. In niso si ga upali vprašati.

Potem se je med učenci vnela razprava, kdo med njimi je najpomembnejši. Jezus je vedel, kaj jim hodi po glavi. Pripeljal je nekega otroka in ga postavil poleg sebe.

»Če kdo zaradi mene z odprtimi rokami sprejme takega navidez nepomembnega otroka,« jim je rekel, »sprejme mene samega. Kdor pa sprejme mene, dejansko sprejme tistega, ki me je poslal. V resnici pomemben je tisti, ki je med vami najnepomembnejši.«

»Gospod učitelj,« se je oglasil Janez, »naleteli smo na nekoga, ki je izganjal demone in se pri tem skliceval na vas, kot da bi ga vi pooblastili. Skušali smo ga ustaviti, ker ne pripada naši skupini.«

»Ne, ne ustavljajte takih,« je odvrnil Jezus. »Kdor ni vaš nasprotnik, je vaš pristaš.«

Proti Jeruzalemu

Napočil je čas, ko naj bi bil Jezus vzet z zemlje, zato je odločno krenil proti Jeruzalemu. Pred sabo je poslal svoje učence in zgodilo se je, da so prišli v neko samarijsko vas. Hoteli so vnaprej pripraviti njegov obisk, vendar ga tamkajšnji ljudje niso sprejeli, ker je bil na poti v Jeruzalem.

»Gospod,« sta rekla Jakob in Janez, »poklicala bova nebeški ogenj, da jih pokonča!«

Jezus se je ustavil in ju oštel. Potem so se odpravili v drugo vas.

Med potjo ga je nekdo zaprosil:

»Rad bi bil vaš učenec. Grem, kamor koli ste namenjeni.«

»Lisice imajo brloge in ptice gnezda,« je odvrnil Jezus, »Sin človekov pa nima počivališča.«

Jezus je povabil nekoga drugega:

»Pridi, bodi moj učenec.«

»Grem, Gospod,« je odvrnil, »vendar mi je pravkar umrl oče. Najprej moram poskrbeti za pogreb.«

»Ne,« je rekel Jezus, »z mrliči naj se ukvarjajo mrtvi. Ti pa jih pusti in se odpravi razglašat prihod Božje vladavine.«

Spet nekdo drug ga je prosil:

»Gospod, rad bi bil vaš učenec. Samo poslovit se grem še od svojih.«

»Recimo, da začneš orati,« ga je zavrnil Jezus. »Vol že vleče, ti pa gledaš nazaj. – Tak delavec ni primeren za Božjo vladavino.«

Lk 10

Jezus je nato izbral še dvainsedemdeset drugih učencev ter jih po dva in dva poslal naprej v kraje, kamor je bil namenjen.

»Pred vami je neizmerna žetev,« jim je dejal, »delavcev, ki bi jo pospravili, pa skorajda ni. Prosite gospodarja, naj pošlje delavce na svoja polja.

Gremo, pošiljam vas! Bodite neoboroženi kakor ovce med volkovi, s sabo ne jemljite ničesar: niti denarja, niti prtljage, niti obuval. In če spotoma koga srečate, ne izgubljajte časa s pogovori.

Preden stopite v kakšno hišo, pozdravite domače z besedami: ›Naj Božji mir zavlada v tej družini.‹ Če so ljudje odprti za Boga, se bo vaš blagoslov dotaknil njihovih src, če pa niso, bo ostal neuslišan. Pri družini, ki vas sprejme, ostanite in z veseljem sprejmite vse, s čimer vam postrežejo. Kdor dela, si zasluži plačilo. Ne iščite boljše nastanitve.

Ko pridete v kakšno mesto in vas ljudje sprejmejo, tudi vi sprejmite vse, s čimer vam postrežejo. Ozdravite tamkajšnje bolnike in vsem povejte: ›Za vas je napočil čas Božje vladavine.‹ Če pa vas ne sprejmejo, odidite in ljudem na ulicah spotoma sporočite: ›Tudi prah vašega mesta, ki se drži naših podplatov, stresamo proč in ga zavračamo. Vendar vedite, da je napočil čas Božje vladavine.‹ Zagotavljam vam: celo zloglasni Sodomi bo na dan velikega obračuna lažje kakor takšnemu mestu.

Kako grozno boste končali, meščani Horazína! In kaj bo z vami iz Betsajde! Kakšni čudeži so se zgodili med vami! Če bi se zgodili v brezbožnih mestih, kot sta Tir ali Sidón, bi njuni prebivalci že zdavnaj ponižno in skrušeno priznali svoje grehe ter spremenili svoje življenje. Pač, Tiru in Sidónu bo na sodni dan lažje kakor vama. In ti, Kafarnáum – kako boš padel! Si povišan nad nebeško višavo? Strmoglavljen boš v peklensko globočino!

Torej,« je Jezus zaključil svoja naročila, »če kdo posluša in sprejema vas, ki ste moji odposlanci, posluša in sprejme mene samega. Če vas kdo zavrača, zavrne mene. Če pa kdo zavrača mene, zavrne njega, ki mi je dal to poslanstvo.«

Dvainsedemdeset učencev se je vrnilo s poti in bili so navdušeni.

»Gospod,« so rekli, »ker se sklicujemo na vas, nas ubogajo celo demoni!«

»Videl sem,« je odvrnil Jezus, »kako je bil Satan vržen z nebes. Kakor strela je treščil na zemljo. Zato sem vam dal moč, da poteptate kače in škorpijone. Močnejši ste od vsake satanske sile in nič, prav nič, vam ne more škodovati. Vendar pravi razlog za veselje ni v tem, da vas ubogajo hudobni duhovi. Vpisani ste v nebeški imenik – tega se veselite!«

Tedaj je Sveti Duh navdal Jezusa s takšnim veseljem, da je vzkliknil:

»Slava ti, Oče, vesoljni gospodar! Vse to si prikril strokovnjakom in izobražencem, razkril pa ljudem, ki so otroško preprosti. Da, tako si sklenil in tako je prav.«

Nato je Jezus nadaljeval: »Oče mi je izročil vse. Nihče razen Očeta zares ne pozna Sina. Nihče tudi zares ne pozna Očeta, razen Sina in razen tistih, ki jim ga hoče Sin razkriti.«

Pozneje je na samem rekel učencem: »Kako srečni ste lahko. Vse to se dogaja pred vašimi očmi. Mnogi Božji preroki in kralji so si želeli videti in slišati stvari, ki jih vi doživljate, pa jim ni bilo dano.«

Neki pravni strokovnjak je hotel ujeti Jezusa v past.

»Spoštovani učitelj,« je vprašal, »kako naj ravnam, da mi bo Bog podelil večno življenje?«

»No, kaj pravi Mojzesov zakonik?« je odvrnil Jezus. »Kako razumete Sveto pismo?«

Strokovnjak je začel navajati:

»Globoko iz sebe imej rad Boga, ki je tvoj Gospod: ljubi ga z vsemi svojimi čustvi, močjo in pametjo. In tako rad imej sočloveka, kakor da si to ti sam.«

»Točno,« je rekel Jezus. »S takšnim ravnanjem si boste zagotovili življenje.«

Mož je hotel nekako upravičiti svoje vprašanje, zato je vztrajal: »Kdo pa je mišljen s tem ›sočlovekom‹?«

Jezus je odgovoril s tole zgodbo:

»Neki človek je iz Jeruzalema potoval dol v Jeriho. Na poti so ga napadli roparji. Slekli so ga in pretepli, potem pa odšli. Pustili so ga napol mrtvega.

Po naključju se je prav po tisti poti spuščal tudi neki duhovnik. Ko ga je zagledal, ga je na daleč obšel. Nato se je tam znašel še neki tempeljski služabnik, a tudi ta se mu je ognil.

Potem pa je tja prispel neki Samarijan, eden od tistih preziranih tujcev. Bil je na potovanju. Ko je zagledal ranjenega človeka, se mu je v dno srca zasmilil. Stopil je k njemu. Z vinom mu je očistil rane, jih natrl z oljem in obvezal. Nato ga je posadil na svojo jezdno žival in ga odpeljal do popotne gostilne, kjer je zanj poskrbel. Naslednji dan je dal gostilničarju dva srebrnika in mu naročil: ›Lepo poskrbite zanj. Če boste porabili kaj več, vam bom plačal, ko se bom vračal tod mimo.‹«

Nato je Jezus vprašal strokovnjaka:

»Kateri od teh treh bi bil ›sočlovek‹ možu, ki so ga napadli roparji?«

»Kdor se ga je usmilil,« je odvrnil.

»Torej,« je zaključil Jezus, »tudi vi odslej ravnajte tako.«

Na poti je Jezus prispel v neko vas. Ženska, ki ji je bilo ime Marta, ga je sprejela v svojo hišo. Medtem ko se je Marta zavzeto ukvarjala s tem, kako bi mu čim lepše postregla, se je njena sestra Marija kakor učenka usedla k Jezusu in ga poslušala, kako je govoril.

Naposled je Marta pristopila in rekla:

»Gospod, ali vam je vseeno, da me je sestra pustila sámo pri vsem tem delu? Recite ji, prosim, naj mi priskoči na pomoč.«

»Marta, Marta,« je odvrnil Jezus, »vidim, da se trudiš in obremenjuješ z mnogimi stvarmi, potrebna pa je samo ena. Marija je izbrala, kar je najboljše. Tega ji nihče ne more vzeti.«

Lk 11

Nekoč je eden izmed učencev pristopil k Jezusu, ko je pravkar nehal moliti.

»Gospod, povejte nam, kako naj molimo,« ga je zaprosil. »Tudi Janez Krščevalec je poučil svoje učence o molitvi.«

»Vaša molitev,« je odgovoril Jezus, »naj bo takšna:«

Oče!

Naj vsi spoznajo, kako si svet,

vzpostavi svojo vladavino.

Vsak dan nas nasiti s potrebnim kruhom.

Oprosti nam grehe, ki smo jih storili,

saj tudi mi oproščamo vsem, ki nam kaj dolgujejo.

In ne daj, da bi bili preizkušani čez svoje moči.

Jezus je nadaljeval z zgodbo:

»Recimo, da vas sredi noči obišče prijatelj, ki je na potovanju, in mu nimate s čim postreči. Šli boste k sosedu in ga prosili, naj vam posodi tri hlebce kruha. Ta vas bo izza priprtih vrat zavrnil: ›Nehaj, ne moti, z otroki vsi skupaj že spimo. Ne morem vstati in ti dati kruha.‹ Če boste vztrajali, bo navsezadnje vstal in vam ustregel – ne zaradi prijateljstva, ampak preprosto zaradi vaše nadležnosti.«

Jezus je zaključil:

»Če boste prosili, vam bo Bog dal. Če boste iskali, boste našli. Če boste trkali, vam bo Bog odprl. Tako je: prošnje bodo uslišane, iskanje bo uspelo, trkanje bo odprlo vrata.«

Jezus je dodal še tole prispodobo:

»Bi dali svojemu otroku, ki vas prosi za hrano, kačo namesto ribe? Ali pa škorpijona namesto jajca? Vidite, kljub temu da ste slabi, še vedno dajete svojim otrokom, kar je zanje dobro. Ali ne bo še toliko bolj vaš nebeški Oče vsem, ki ga prosijo, dal Svetega Duha?«

Ob neki priložnosti je Jezus iz nekoga izgnal demona, zaradi katerega je bil nem. Človek je spet spregovoril. Ljudje so bili presenečeni, nekateri pa so zlobno pripomnili:

»Tale izganja demone s pomočjo Bélcebuba, poglavarja demonov.«

Spet drugi so ga hoteli preizkusiti in so od njega zahtevali kakšno božansko znamenje, ki bi potrdilo njegovo verodostojnost.

Jezus je vedel, kaj se jim mota po glavi.

»Vsaka vladavina,« je začel, »ki je v vojni sama s sabo, je obsojena na propad. Tako propadajo dinastije. Če trdite, da s pomočjo Bélcebubove oblasti izganjam demone, je satanova vladavina v sporu sama s sabo in nikakor ne bo preživela.

Pravite, da z Bélcebubovo pomočjo izganjam demone. Prav. Kako jih potem izganjajo vaši eksorcisti, ki počnejo isto? Oni sami dokazujejo vašo zmoto. Če pa jaz z očitno Božjo pomočjo izganjam demone, to pomeni, da je dejansko nastopil čas Božje vladavine.

Pomislite,« je nadaljeval, »ko do zob oborožen silak budno pazi na svoje posestvo, je njegovo imetje na varnem. Če pa ga napade kdo, ki je močnejši, bo premagan. Zmagovalec bo pobral orožje, na katero se je silak zanašal, in si razdelil plen.

Kdor ni na moji strani,« je zatrdil Jezus, »je moj nasprotnik. In kdor mi ne pomaga pri zbiranju črede, povzroča, da se razkropi.«

Jezus je nadaljeval:

»Ko hudobni duh zapusti človeka, tava po suhih puščavskih krajih in si išče počivališče. Ker ga ne najde, si reče: ›Vrnil se bom v svoje domovanje, ki sem ga zapustil.‹ Ko prispe in ugotovi, da je dom počiščen in lepo urejen, gre iskat sedem drugih duhov, še zlobnejših od sebe. Skupaj vdrejo nazaj in se tam naselijo. Nazadnje je torej s tem človekom slabše, kot je bilo sprva.«

Medtem ko je Jezus govoril te stvari, mu je iz množice zaklicala neka ženska:

»Kako srečna je lahko mati, ki vas je nosila in dojila!«

»Še mnogo bolj srečni so tisti,« je odvrnil Jezus, »ki poslušajo Božje sporočilo in se ga držijo.«

Ko je množica ljudi okrog Jezusa postajala vedno večja, jih je nagovoril:

»Ta družba je pokvarjena. Kar naprej zahteva posebno božansko znamenje, da bi mi verjela. Vendar ji Bog ne bo dal znamenja – razen nečesa podobnega, kar se je zgodilo preroku Jonu. Jona je bil svojevrstno znamenje meščanom Niniv, jaz, Sin človekov, pa bom znamenje tej družbi. Na veliki sodbi, ki prihaja, bo spregovorila vladarica južnih dežel in dokazala krivdo teh ljudi. Pripotovala je namreč iz najbolj oddaljenih krajev, da bi slišala modre besede kralja Salomona. Tu pa je nekdo, ki je večji od Salomona. Pojavili se bodo tudi ninivski meščani in zapečatili obsodbo te družbe. Ko jim je prerok Jona razglasil Božje sporočilo, so ga poslušali in spremenili svoje življenje. Tukaj pa je nekdo, ki je večji od Jona.

Ko kdo prižge svetilko, je najbrž ne skrije v klet ali pokrije s posodo. Postavi jo na stojalo, da bo svetila tistim, ki pridejo v prostor. To, kar razsvetljuje človekovo notranjost, je njegovo oko. Če je oko dobro, je v tebi svetló. Če pa je oko slabo, je temna tudi tvoja notranjost. Pazi torej, da luč, ki je v tebi, ne bi potemnela! Če pa si ves razsvetljen in v tebi ni nobenega temnega kotička, bo vse tvoje življenje, kakor bi ga obsijal blisk.«

Po končanem govoru ga je eden izmed farizejev povabil k sebi na kosilo. Jezus je sprejel povabilo, šel z njim in sedel k jedi. Farizeja je presenetilo, da se pred jedjo ni umil. Zato je Jezus spregovoril z njim:

»Vi, farizeji, pomivate posodo na zunaj. Znotraj, na skrivnem, pa ste polni grabežljivosti in hudobije. Kako neumno! Ali ni Bog ustvaril tako zunanjosti kot tudi notranjosti? Raje začnite razdeljevati svoje premoženje revežem in naenkrat bo za vas vse čisto.

Kako strašno boste končali, farizeji! Skrbno plačujete desetino od pridelka vsakega svojega zelišča: mete, rutice in tako naprej. Hkrati pa ste brez občutka za pravičnost in brez Božje ljubezni. Temu bi se morali posvečati in obenem skrbeti tudi za tiste stvari.

Groza, kaj bo z vami, farizeji! Ljubite častne sedeže v sinagogah in imate radi, da vas v javnosti vsi spoštljivo pozdravljajo. Groza, kaj vas čaka! Kot nezaznamovan grob ste: ljudje nevede hodijo po njem in se oskrunijo zaradi stika z mrtvimi!«

Na to se je odzval nekdo izmed pravnih strokovnjakov:

»Gospod učitelj, s tem žalite tudi nas.«

»O groza, kako boste končali tudi vi, pravni strokovnjaki,« je odvrnil Jezus. »Ljudem nalagate težke, neznosne obveznosti, ki se jih sami nočete niti dotakniti.

Groza! Prerokom postavljate nagrobnike – njim, ki so jih pobili vaši predniki. Tako kažete, da se strinjate z dejanji svojih prednikov: oni so pobijali, vi pa urejate grobove. Zato je Božja Modrost rekla: ›K njim bom poslala svoje preroke in odposlance, oni pa jih bodo pobijali ali preganjali.‹ Tako bodo današnji ljudje krivi za poboj vseh prerokov od začetka sveta: od Abelovega umora do smrti Zaharija, ki je bil ubit med žrtvenikom in vhodom v sveti tempeljski prostor. Zagotavljam vam: za vse to bo plačala današnja družba.

O groza, pravni strokovnjaki, kako hudo bo! Prilastili ste si ključ do Božjega spoznanja. Sami ga ne uporabljate, drugim pa ne dovolite vstopa.«

Ko se je Jezus odpravil naprej, so začeli pravni izvedenci in farizeji hudo pritiskati nanj. Iz njega so hoteli izvleči, kaj si misli o tem in onem, in prežali na priložnost, da bi ga v kakšni stvari ujeli.

Lk 12

Zbrala se je tisočglava množica, tako velika, da so se ljudje gnetli in prerivali. Vpričo vseh je Jezus spregovoril svojim učencem:

»Res pazite, da ne postanete kakor farizeji! Njihovo teatralno nastopanje je kakor kvas, ki počasi pokvari celotnega človeka. Bog bo namreč razkril vse, kar je prikritega. Ničesar se ne da skriti, vse bo prišlo na dan. Kar govorite naskrivaj, bo prišlo na svetlo, in kar šepetate v svoji sobi, bo objavljeno po vsem mestu.

Moji prijatelji ste. Zato ne bodite prestrašeni zaradi ljudi. Največ, kar lahko storijo, je, da ubijejo vaše telo – in nič več. Poslušajte me: morali bi se bati Boga. On lahko vzame življenje in potem vrže človeka v srhljivi kraj kazni. Zares, njega se bojte. Veste, da je pet vrabcev vrednih le nekaj drobiža. Vendar Bog ne pozabi na nobenega izmed njih. On ve celo za vsak las na vaši glavi! Ne bodite prestrašeni. Bogu pomenite veliko več od vrabcev.

Zagotavljam vam: če pričujete zame pred ljudmi, bo Sin človekov pričal za vas pred poroto Božjih angelov. In če boste ljudem povedali, da me ne poznate, bo tudi Sin človekov pred nebeško poroto rekel, da ne pozna vas. Ko vas bodo judovske in rimske oblasti zasliševale, zaupajte, da vam bo Sveti Duh v tistem trenutku dal vedeti, kaj je treba reči. Ne obremenjujte se vnaprej s tem, kaj boste rekli v svojo obrambo.

Če kdo sramoti Sina človekovega, mu bo to še lahko oproščeno, kdor pa objestno žali Svetega Duha, bo kaznovan brez pomilostitve.«

Tedaj je spregovoril nekdo iz množice.

»Gospod učitelj, prosim vas, recite mojemu bratu, naj mi da moj del dediščine.«

»Lepo vas prosim,« je odvrnil Jezus, »le zakaj naj bi jaz razsojal vaše zapuščinske pravde?«

Nato se je obrnil k ostalim:

»Pazite se pohlepa! Kopičenje premoženja ne zagotavlja življenja.«

In povedal jim je zgodbo.

»Živel je neki bogataš, ki mu je posestvo obrodilo obilno letino. ›Kaj naj storim,‹ si je mislil, ›pridelka je toliko, da ga nimam kam spraviti. Takole bom naredil: podrl bom svoje shrambe in zgradil večje. Tja bom spravil vse to žito in druge dobrote. Ker bom imel vsega dovolj za mnogo let, bom lahko počival, jedel, pil in užival.‹ Toda Bog mu je rekel: ›Kako neumno! Še danes ponoči ti bo vzeto življenje. In kaj bo s tem, kar si si nabral? Čigavo bo?‹

Tako je z ljudmi,« je zaključil Jezus, »ki si kopičijo premoženje, namesto da bi pridobivali bogastvo, ki velja pred Bogom.«

Potem je Jezus spregovoril svojim učencem:

»Ne obremenjujte se s takšnimi stvarmi. Ne bodite zaskrbljeni glede hrane, ki jo potrebujete za življenje, ali glede obleke, ki jo potrebujete za telo. To, da živite, je večji dar kot hrana, ki vas ohranja pri življenju. In to, da imate telo, je večji dar kot obleka, ki jo zanj potrebujete. Pomislite: vrane se ne trudijo s poljedeljskimi opravili in nimajo nikakršnih shramb. Toda Bog jim daje hrano. Ali ni jasno, da mu vi pomenite veliko več kakor ptice? Če ste še tako zaskrbljeni, ne morete svojega življenja niti malo podaljšati. Očitno ni v vaši moči niti to, da bi dosegli nekaj tako nepomembnega. Zakaj bi se torej obremenjevali glede česar koli drugega? Še enkrat pomislite: kako cvetijo lilije? Ne trudijo se z nobenimi domačimi opravili. Vendar še sam kralj Salomon na višku svoje slave ni bil tako lepo oblečen. Tem rastlinam, ki jih danes gledaš na travniku, jutri pa z njimi zakuriš peč, daje Bog tako krasno obleko. Ali ne bo še veliko bolj skrbel za vas, nezaupljivci? Zato tudi vi nehajte skrbeti, kako si boste zagotovili hrano in pijačo. Naj vas to ne razburja. S tem se ukvarjajo narodi, ki ne poznajo Boga. Vi pa imate Očeta, ki dobro ve, da to potrebujete. Namesto tega si prizadevajte za Očetovo vladavino in on bo poskrbel tudi za te stvari.

Mala čreda, ne bojte se. Vaš Oče se je odločil, da boste zavladali v vladavini, ki prihaja. Prodajte, kar imate, in s tem pomagajte revežem. Tako si boste pri Bogu pripravili neuničljivo denarnico in neizčrpen zaklad. Tam ni roparjev, ki bi ga ukradli, ali moljev, ki bi ga razjedli. Z mislimi boš namreč tam, kjer je tvoj zaklad.

Oblecite se za na pot! Bodite pripravljeni, vaše oljenke naj gorijo. Bodite kakor služabniki, ki ponoči čakajo, kdaj se bo gospodar vrnil s poročnega slavja, da bi mu lahko odprli takoj, ko bo potrkal. Kakšna sreča bo doletela služabnike, ki jih bo gospodar ob prihodu našel budne. Zgodilo se bo tole: zavezal si bo predpasnik, jih posadil za mizo in jim sam postregel. In če pride pozno, opolnoči ali pa že proti jutru, in ga pričakajo budni – toliko bolje! Bodite prepričani: če bi lastnik hiše vedel, kdaj bo prišel vlomilec, bi preprečil vlom. Tako morate biti pripravljeni tudi vi. Sin človekov bo prišel nepričakovano.«

»Gospod,« je vprašal Peter, »ali govorite to prispodobo samo nam ali vsem ljudem?«

»No, kdo je zanesljiv in razumen suženj,« je odvrnil Jezus, »ki mu posestnik zaupa upravljanje ostale služinčadi, da bi ji ob pravem času razdeljeval živež? Kakšna sreča bo doletela oskrbnika, za katerega bo posestnik ob prihodu ugotovil, da tako opravlja svoje delo. Zagotavljam vam, da mu bo zaupal vse svoje premoženje. Toda recimo, da si bo oskrbnik domišljal, da posestnik zamuja. Začel bo samovoljno pretepati podrejene, se gostiti in vdajati pijači. Njega bo posestnik zalotil povsem nepričakovano. Dal ga bo usmrtiti, doletela ga bo usoda nezvestih.

Če suženj ve za gospodarjeve želje in naročila, pa se zanje ne zmeni in jih ne opravi, ga hudo prebičajo. Če pa ne ve zanje in stori kaj, kar si zasluži kazen, je ta manjša. Kdor je dobil mnogo, se od njega tudi veliko pričakuje. In če je komu zaupana velika odgovornost, se od njega toliko več zahteva.

Prišel sem, da na svetu zanetim ogenj. O, ko bi se že prižgal! Vendar najprej se moram soočiti s smrtjo. Pod kakšnim pritiskom sem, dokler to ni opravljeno! Verjetno mislite, da naj bi jaz prinesel mir v ta svet. Ne! Povzročil bom razkol. V družini, kjer je pet ljudi, bodo zdaj trije sprti z dvema in dva se bosta sporekla s tremi. Oče in sin, mati in hči, tašča in snaha, vsi si bodo nasprotovali.«

Nato se je Jezus obrnil k množici:

»Ko se na zahodu zoblači, takoj začnete govoriti, da bo deževalo – in prav imate. In ko zapiha južni veter, pravite, da bo vroče – in je res. Pa kaj je z vami? Zakonitosti neba in zemlje si znate prav dobro razložiti. Kako je potem mogoče, da ne dojamete pomena tega posebnega časa?

Zakaj sami ne sprevidite, kaj je prav? Recimo, da greš na sodišče skupaj z nekom, ki te toži zaradi dolga. Ali se ne boš še med potjo potrudil, da se pobotata? Saj veš, kaj sicer sledi: odvleče te pred sodnika, potem pa te stražnik odpelje v ječo. Zagotavljam ti: tam boš ostal, dokler ne odplačaš dolga do zadnjega centa.«

Lk 13

V tistem trenutku so prispeli ljudje s sporočilom, da je upravitelj Pilat dal pobiti nekaj Galilejcev, medtem ko so opravljali daritev. Njihova kri se je pomešala s krvjo žrtvenih živali.

»Ali mislite,« se je na novico odzval Jezus, »da so bili tile večji grešniki od vseh drugih v Galileji, ker jih je to doletelo? Nikakor. Če ne spremenite svojega življenja, boste vsi podobno pokončani. Enako tistih osemnajst, na katere se je zrušil siloamski stolp in jih pokopal pod sabo – so bili hujši prestopniki od ostalih v Jeruzalemu? Prav gotovo ne. Če se ne spremenite, boste vsi prav tako uničeni.«

Jezus je nadaljeval z zgodbo:

»Nekdo je imel na vrtu smokev. Prišel je in gledal, če ima kaj sadu, a ga ni bilo.

›Že tri leta prihajam k tej smokvi,‹ je rekel svojemu vrtnarju, ›da bi na njej kaj našel, pa ni nobenega sadu. Posekaj jo, samo prostor zaseda.‹

›Gospodar, pustite jo še to leto,‹ je odvrnil vrtnar. ›Okopal jo bom in pognojil, morda bo obrodila. Če pa ne, jo bomo posekali.‹«

Neko soboto je Jezus učil v eni od sinagog. Tam je bila ženska, ki jo je že osemnajst let mučil demon. Bila je sključena in se sploh ni mogla zravnati. Ko jo je Jezus zagledal, jo je poklical k sebi.

»Rešena si svoje bolezni,« je rekel in položil nanjo svoje roke. Takoj se je zravnala in začela slaviti Boga.

Tedaj se je vmešal predstojnik sinagoge. Bil je ogorčen, ker je Jezus zdravil v soboto.

»Šest delovnih dni je v tednu,« je rekel zbranim. »Takrat se prihajajte zdravit, ne pa na soboto.«

»Kaj se pa greste?« se je odzval Jezus. »Vsak od vas v soboto spusti svojega vola ali osla in ga odpelje k vodi. Pred nami pa je ženska, ki pripada Božjemu ljudstvu in je bila celih osemnajst let v Satanovih sponah. Nje pa naj ne bi osvobodili danes, v soboto?«

Tiste, ki so nasprotovali Jezusu, je tedaj postalo sram. Množica prisotnih pa je bila navdušena nad čudovitimi stvarmi, ki jih je delal.

»Čému je podobna Božja vladavina?« je nadaljeval Jezus. »S čim jo lahko primerjamo? Podobna je semenu gorčičnega grma. Poseješ ga na svojem vrtu in zraste v drevo, tako da na njem lahko gnezdijo ptice.

Kako naj še ponazorim Božjo vladavino?« je dejal Jezus. »Podobna je kvasu. Gospodinja pripravi tri velike posode moke in vanjo umeša malo kvasa. Ta spremeni vse testo.«

Jezus je nadaljeval svojo pot proti Jeruzalemu. Hodil je skozi mesta in vasi ter razlagal svoj nauk.

Nekdo ga je vprašal:

»Je res, da bo le malo ljudi deležnih Božje rešitve?«

»Napnite vse moči, da se prebijete skozi ozka vrata,« je odgovoril Jezus. »Res je, mnogi bodo poskušali vstopiti, pa ne bodo mogli. Ko bo gospodar vstal in šel zaklenit, se boste znašli zunaj, pred zaprtimi vrati. Trkali boste in klicali: ›Gospod, odprite nam,‹ on pa vam bo odvrnil: ›Ne poznam vas.‹ Začeli boste govoriti: ›Skupaj z vami smo jedli in pili. Na naših ulicah ste učili.‹ In on vam bo povedal: ›Ne vem, od kod ste se vzeli. Barabe, poberite se!‹ Jokali boste in besneli. Gledali boste očaka Abrahama in Izaka in Jakoba, kako skupaj z vsemi preroki v Božji vladavini prisostvujejo slavnostnemu obedu. Vi boste izključeni, pojavili pa se bodo ljudje z vseh koncev sveta in se jim pridružili. Pomislite, nekateri, ki so prišli zadnji, bodo prvi, in nekateri prvi bodo zadnji.«

Takrat je k Jezusu pristopilo nekaj farizejev.

»Herod vas hoče umoriti,« so rekli. »Pojdite, raje se umaknite iz teh krajev.«

»Temu nesrečnežu,« je odvrnil Jezus, »povejte takole: ›Danes in jutri izganjam demone in ozdravljam. Tretji dan bom delo dokončal.‹ Vendar je res, da moram nadaljevati pot – danes, jutri in pojutrišnjem. Ni mogoče, da bi preroka ubili kje drugje kot v Jeruzalemu.

Jeruzalem, o Jeruzalem! Ti, ki moriš preroke in pobijaš ljudi, ki ti jih pošilja Bog. Kolikokrat sem hotel zaščititi tvoje ljudstvo kakor ptica, ki razprostre peruti nad svojim gnezdom, vi pa niste hoteli. Toda zdaj te bo Bog zapustil. Zares, ne boste me videli, dokler me ne pozdravite z besedami psalma:

Slava tebi, ki prihajaš

z Božjo oblastjo.«

Lk 14

Neko soboto je Jezus prišel na obed k enemu izmed vodilnih farizejev. Prisotni so ga budno opazovali. Pred njim se je pojavil človek, ki je imel vodenico. Jezus se je ozrl naokrog po pravnih strokovnjakih in farizejih ter jih vprašal:

»Je prav, da se v soboto ozdravlja, ali ne?«

Vsi so molčali. Jezus je prijel bolnika, ga ozdravil in ga pustil oditi. Njim pa je rekel:

»Če komu izmed vas v soboto pade v vodnjak otrok ali pa vol, ali ga ne potegnete ven takoj, čeprav je sobota?«

Nihče mu ni mogel ugovarjati.

Nato je Jezus opazil, kako si povabljenci izbirajo častna mesta, zato jih je nagovoril s prispodobo.

»Če pridete kot gost na poročno slavje, se raje ne usedite na častno mesto. Morda je povabljen kdo, ki je pomembnejši od vas. Tedaj vam bo gostitelj rekel: ›Prosim, bi lahko odstopili svoje mesto?‹ Nakopali si boste sramoto in se morali umakniti na zadnje sedeže. Nasprotno, rajši si sami izberite zadnje mesto. Ko bo prišel gostitelj, vam bo rekel: ›Dragi prijatelj, pridite naprej,‹ in boste počaščeni pred vsemi povabljenci. Tako je: če se siliš naprej, boš pristal med zadnjimi. Če pa se držiš zadaj, boš povzdignjen med prve.«

Nato se je Jezus obrnil h gostitelju:

»Če pripravljate kosilo ali večerjo, ne vabite prijateljev, sorodnikov ali premožnih sosedov. Ti vas bodo ob prvi priložnosti povabili k sebi, da se vam oddolžijo. S tem boste poplačani. Ko prirejate pojedino, rajši povabite reveže, pohabljence, hrome in slepe. Doletela vas bo prava sreča. Ker se vam ne bodo mogli oddolžiti, se vam bo oddolžil Bog, ko bo obujal v večno življenje ljudi, ki so mu bili zvesti.«

»Kako srečni bodo udeleženci,« se je odzval eden od prisotnih, »na gostiji v Božji vladavini!«

Jezus mu je odgovoril z zgodbo:

»Nekdo je prirejal veliko pojedino in nanjo povabil mnogo ljudi. Ko naj bi se slavje začelo, je k povabljencem poslal svojega služabnika s sporočilom: ›Pridite, pripravljeno je.‹ Ti pa so se eden za drugim začeli izgovarjati.

›Prosim, oprostite mi,‹ se je opravičeval prvi, ›kupil sem njivo in jo moram nujno pregledati.‹

›Kupil sem pet parov volov,‹ je rekel drugi, ›oprostite, vendar ravno zdaj jih grem preizkusit.‹

›Ravnokar sem se poročil,‹ se je opravičeval tretji, ›vidite, res ne morem priti.‹

Služabnik se je vrnil in vse to povedal gospodarju. Ta se je razjezil in mu naročil: ›Hitro, pojdi skozi mesto in po ulicah poberi reveže, pohabljence, slepe in hrome ter jih pripelji sem.‹

›Storil sem, kakor ste naročili,‹ je rekel služabnik, ko se je vrnil. ›Vendar je še prostora.‹

›Odpravi se na podeželske ceste in poti,‹ je odvrnil gospodar, ›in privleci vsakogar, ki ga srečaš, da bomo imeli polno hišo. Od tistih, ki sem jih povabil prej, pa nobeden ne bo dobil niti drobtinice!‹«

Jezus je nadaljeval pot in spremljala ga je velika množica ljudi. Obrnil se je k njim in jih nagovoril:

»Če želite biti moji učenci, me morate imeti rajši kot vso svojo družino: rajši kot starše, rajši kot zakonca, rajši kot otroke, rajši kot brate in sestre. Še več, imeti me morate bolj radi od samega sebe. Sicer mi ne boste mogli slediti. Kdor ni pripravljen žrtvovati svojega življenja in oditi po mojih stopinjah, ne bo zmogel biti moj učenec.

Če recimo kdo gradi stolp, se bo gotovo najprej usedel in izračunal stroške. Najprej bo ugotovil, ali ima dovolj, da dokonča gradnjo, sicer bi se mu lahko zgodilo, da bi položil samo temelje. Vsi bi se mu smejali, ker je začel, pa ni bil sposoben dokončati.

Ali pa recimo, da se neki kralj pripravlja na spopad z drugim kraljem. Gotovo bo najprej temeljito premislil in se posvetoval, če se lahko z deset tisoč vojaki postavi po robu nasprotnikovim dvajsetim tisočem. Če to ne bo mogoče, se ne bo spustil v boj, ampak bo, dokler je še čas, začel pogajanja o miru.

Podobno je z vami: če se ne poslovite od vsega, kar imate, ne boste zmogli biti moji učenci.

Sol je dobra, kajne?« je končal Jezus. »Če pa izgubi svoj okus, kaj bi z njo? Jo bomo solili? Neuporabna je tako za njivo kakor za gnojišče. Vržemo jo proč.

Dobro razmislite o tem!«

O izgubljenih

Lk 15

Okrog Jezusa so se pogosto gnetli davčni izterjevalci in drugi ljudje, ki se niso držali Božjih zakonov. Hoteli so ga poslušati.

»Tale sprejema vse izmečke,« so se pritoževali farizeji in pravni izvedenci, »in se celo druži z njimi pri jedi.«

Jezus jim je odgovoril z zgodbo:

»Recimo, da ima kdo sto ovc in se ena zgubi. Kaj bo storil? Devetindevetdeset jih bo pustil samih in šel iskat tisto, ki se je izgubila. Ko jo bo našel, si jo bo od navdušenja posadil na rame. Doma bo potem sklical prijatelje in sosede. ›Dajmo, praznujmo,‹ jim bo rekel, ›našel sem izgubljeno ovco!‹

Podobno je v nebesih,« je rekel Jezus. »Kakšno veselje je nad vsakim grešnikom, ki spremeni svoje življenje! Večje kot nad devetindevetdesetimi drugimi, ki tega ne potrebujejo.

Ali pa si predstavljajte žensko, ki ima deset srebrnih kovancev in enega izgubi. Kaj bo storila? Prižgala bo svetilko, pometla hišo in natančno preiskala vse, dokler ga končno ne najde. Potem bo poklicala prijateljice in sosede. ›Pridite, našla sem izgubljeni kovanec,‹ bo rekla, ›to moramo proslaviti.‹

Zares,« je poudaril Jezus, »tako tudi angeli v nebesih proslavljajo zaradi vsakega grešnika, ki spremeni življenje.«

Jezus je nadaljeval s tole zgodbo:

»Oče je imel dva sina. Nekega dne je k njemu prišel mlajši in mu rekel:

›Daj mi kar zdajle mojo dediščino, delež tvojega premoženja, ki bi mi pripadel.‹

In oče je razdelil dediščino ter dal mlajšemu sinu njegov del. Ta je kmalu zatem prodal vse in odpotoval v daljno deželo. Z razsipnim življenjem je zapravil premoženje. Ko je vse porabil, je v tisti deželi nastala lakota in znašel se je v hudi stiski. Šel se je udinjat nekemu tamkajšnjemu meščanu, ki ga je poslal past prašiče. Prišel je tako daleč, da se je hotel najesti rožičev, namenjenih prašičem, vendar mu jih nihče ni dal. Tedaj je šel vase.

›Moj oče ima najete delavce,‹ je razmišljal, ›ki imajo hrane v izobilju, jaz pa tukaj umiram od lakote. Vrnil se bom k očetu in mu rekel takole: Oče, narobe sem ravnal. Užalil sem Boga in prizadel tebe. Ne morem reči, da sem še tvoj sin. Vendar prosim, zaposli me kot svojega delavca.‹

Tako se je odpravil domov. Oče ga je zagledal že iz daljave. Zelo se mu je zasmilil. Pritekel mu je naproti, se mu vrgel okrog vratu in ga poljubil. Sin pa je začel:

›Oče, narobe sem ravnal. Užalil sem Boga in prizadel tebe. Ne morem reči, da sem še tvoj sin.‹

Oče ga je prekinil.

›Hitro,‹ je naročil svojim služabnikom, ›brž prinesite obleko, tisto najboljšo, in ga oblecite. Dajte mu prstan in obujte mu sandale. Potem zakoljite naše najboljše tele, ker bomo proslavljali. Moj sin je bil mrtev in zdaj živi! Našel se je on, ki sem ga izgubil.‹

In slavje se je začelo. Medtem je očetov starejši sin delal na polju. Ko se je vračal domov, so mu naproti prišli zvoki glasbe in plesa. Poklical je enega od služabnikov, da bi zvedel, kaj se dogaja. Ta mu je rekel:

›Vrnil se je vaš brat! In oče je dal zaklati najlepše tele, ker ga je dobil nazaj živega in zdravega.‹

Starejši sin se je razjezil in sploh ni hotel stopiti v hišo. Zato je oče prišel ven in ga prepričeval, naj pride.

›Toliko let že delam zate kakor hlapec,‹ ga je zavrnil sin, ›in vedno sem se držal vsega, kar si rekel, pa mi nikoli nisi dal niti kozlička, da bi lahko priredil zabavo za svoje prijatelje. Zdaj pa se je vrnil tale tvoj sin, ki je z ženskami pognal tvoje premoženje, in ti zanj zakolješ najlepše tele!‹

›Sin moj, poslušaj,‹ mu je odvrnil oče. ›Ti si vedno z mano. Vse, kar imam, je tvoje. Zdajle pa se je gotovo treba veseliti in proslavljati. Našel se je tvoj izgubljeni brat. Bil je mrtev, in zdaj živi!‹«

Napotki

Lk 16

Jezus je spregovoril svojim učencem:

»Neki bogataš je imel upravitelja, ki so ga zatožili, da mu zapravlja premoženje. Dal ga je poklicati predse.

›Kaj se to pravi?‹ mu je rekel. ›Odpuščen si. Napravi obračun svojega dela.‹

Ta je odšel in razmišljal sam pri sebi: ›Moj gospodar me meče iz službe. Kaj naj storim? Nesposoben sem za težaško delo, prosjačiti pa me je sram. Že vem, kaj bom storil, da me bodo ljudje radi sprejeli k sebi domov, ko bom odpuščen.‹ Enega za drugim je poklical vse, ki so gospodarju kaj dolgovali.

›Koliko dolgujete?‹ je vprašal prvega.

›Štirideset hektolitrov olja.‹

›Tukaj je vaša zadolžnica, usedite se in hitro napišite: dvajset,‹ je rekel upravitelj.

›In koliko dolgujete vi?‹ je nato vprašal drugega.

›Štirideset ton žita.‹

›Tukajle je zadolžnica. Napišiva: dvaintrideset,‹ je rekel upravitelj.«

In Jezus je pohvalil pametno ravnanje tega goljufa:

»Poglejte, kako se posvetni ljudje med sabo bolje znajdejo od vernih. Vam, mojim učencem, bi rad dopovedal tole: denar je zlo, vendar si z njim lahko pridobite prijatelje. Tako ravnajte in ko bo denar propadel, boste sprejeti v večno domovanje. Če ste zanesljivi v ravnanju z malenkostmi, ste gotovo zanesljivi tudi v večjih stvareh. Enako je z nezanesljivostjo. Če se na vas ne da zanesti glede umazanega denarja, vam nihče ne bo zaupal pravega bogastva. In če s tujimi stvarmi ravnate neodgovorno, zakaj naj bi sploh dobili kaj, kar bo vaše? Suženj ne more zvesto služiti dvema gospodarjema hkrati. V takem primeru enega prezira, drugega pa ceni, ali pa se posveča prvemu in zavrača drugega. Ne morete biti predani Bogu in hkrati denarju.«

Vse to so poslušali farizeji. Mahnjeni na denar, kot so bili, so se mu prizanesljivo posmihali.

Jezus se je odzval:

»Vi, farizeji, pred ljudmi vedno nastopate kot zvesti Božji služabniki. Vendar Bog vidi, kakšni ste v resnici. In kar ljudje tako poveličujejo, se njemu gnusi. Obdobje Mojzesovega zakonika in prerokov se je zaključilo z nastopom Janeza Krščevalca. Tedaj se je začela razglašati vesela novica o Božji vladavini, vi vsi pa jo hočete na silo zaustaviti. Vendar je res, da bi lažje propadlo vse vesolje, kakor da bi najmanjša črkica v zakoniku izgubila svojo veljavo. K Božji zvestobi spada tudi to: če se kdo loči od svoje žene in se poroči z drugo, je kriv prešuštva. Enako tudi tisti, ki se poroči z ločeno žensko.

Poslušajte tole:

Bil je neki bogataš, ki se je oblačil kraljevsko in vsak dan prirejal sijajne pojedine. Pred vhod njegove hiše so vrgli nekega berača Lazarja. Vse telo je imel pokrito z izpuščaji. Hrepenel je po vsaj kakšnem ostanku z bogataševe mize. Namesto tega je moral trpeti potepuške pse, ki so neprestano prihajali lizat njegove izpuščaje. Potem je Lazar umrl. Angeli so ga odnesli v naročje očaka Abrahama. Umrl je tudi bogataš in bil pokopan. V svetu mrtvih so ga pričakale strašanske muke. Ozrl se je navzgor in od daleč zagledal Abrahama. V njegovem naročju je počival Lazar.

›Oče Abraham,‹ je zaklical, ›usmili se me! Obupno se mučim v teh plamenih, prosim, pošlji Lazarja, naj pomoči samo konec svojega prsta v vodo in mi vsaj malo ohladi jezik.‹

›Otrok moj,‹ je odvrnil Abraham, ›pomisli, da si v življenju dobil vse dobrote, Lazar pa samo trpljenje. Zato je zdaj Lazar potolažen, tebi pa je hudo. Poleg tega med nami zeva gromozansko brezno. Nihče ne more od nas k vam ali od vas k nam.‹

›Oče,‹ je nadaljeval bogataš, ›potem pa te prosim, da ga vsaj pošlješ k moji družini. Imam pet bratov, naj jim pove, kako je tukaj, da ne bodo tudi oni končali v teh groznih mukah.‹

›Saj imajo Mojzesove in preroške knjige,‹ mu je odvrnil Abraham, ›njim naj prisluhnejo.‹

›Ne, oče Abraham. Če bo k njim prišel kdo od mrtvih, bodo spremenili svoje življenje,‹ je vztrajal bogataš.

›Če ne poslušajo ne Mojzesa ne prerokov,‹ je odvrnil Abraham, ›jih tudi nekdo, ki se je vrnil od mrtvih, ne bo prepričal.‹«

Lk 17

Jezus je spregovoril svojim učencem:

»Dogajajo se stvari, ki ljudi zapletejo v greh. Temu se ni mogoče izogniti. Ampak o groza, kako hudo bodo končali tisti, ki jih povzročajo! Naj vas rajši vržejo v morje s skalo na vratu, kot da bi zapletli v greh kakšnega od mojih majhnih, slabotnih učencev.

Pazite nase!

Če tvoj prijatelj dela, kar ni prav, ga resno opozori. In če se spremeni, mu oprosti. Oprosti mu, tudi če se je tisti dan do tebe že sedemkrat vedel narobe in se ti že sedmič opravičuje.«

Jezusovi odposlanci so tedaj zaprosili:

»Gospod, se da vse to podpreti s kakšnim dokazom?«

»Dovolj bi bilo že,« jim je odvrnil, »če bi bilo vaše zaupanje kakor drobceno gorčično seme. Tejle murvi bi lahko rekli: ›Izruvaj se in se presadi v morje,‹ in bi vas ubogala.

Recimo, da imate sužnja, ki vam orje in pase. Ko se vrne domov s polja, mu menda ne boste rekli: ›Zdaj pa hitro za mizo.‹ Ne, rekli boste: ›Pripravi mi večerjo, obleci se in postrezi, da se najem in napijem. Ti boš jedel potem.‹ Ali mu boste hvaležni, ker je izpolnil svojo nalogo? Tako je tudi z vami. Ko opravite vse, kar vam je naročil Bog, si recite: ›Navadni sužnji smo. Samo delamo to, kar je treba.‹«

Jezus je nadaljeval svojo pot proti Jeruzalemu. Potoval je med Samarijo in Galilejo. Blizu neke vasi mu je prišlo naproti deset gobavcev.

»Gospod učitelj, Jezus,« so mu klicali od daleč, »prosimo, usmilite se nas!«

Ko jih je zagledal, jim je rekel:

»Pojdite se pokazat duhovnikom.«

Odšli so in med potjo ozdraveli. Eden izmed njih se je vrnil k Jezusu in na ves glas poveličeval Boga, ker je videl, da je ozdravel. Vrgel se je na tla pred njegove noge in se mu zahvaljeval. Ta človek je bil Samarijan.

»Ali jih ni bilo ozdravljenih deset?« je rekel Jezus. »Kje so ostali? Se je prišel zahvalit Bogu samo tale tujec?

Vstani, v redu je,« mu je rekel, »rešilo te je tvoje zaupanje.«

Farizeji so pritiskali na Jezusa z vprašanji, kdaj bo nastopila Božja vladavina.

»Božja vladavina,« je odgovoril, »prihaja neopazno. Nihče ne more reči, da je tukaj ali tam. Poslušajte me vendar: med vami je.«

Svojim učencem pa je povedal:

»Zgodilo se bo, da si boste silno želeli vsaj za trenutek spet videti Sina človekovega, pa ga ne boste. Ljudje vam bodo pravili: ›Tamle je,‹ ›Tukajle je,‹ in podobno. Ne poslušajte jih, ne hodite tja. Sin človekov bo prišel kakor strela, ki se zabliska in razsvetli vse nebo. Prej pa mu je usojeno, da ga bo ta družba zavrgla in bo pretrpel hude reči. Njegov prihod bo tako presenetljiv kakor dogodki v časih očaka Noeta. Ljudje so mirno jedli in pili in se poročali. V trenutku, ko je Noe stopil v ladjo, pa je prišla katastrofalna poplava, v kateri so vsi pomrli. Podobno se je zgodilo tudi v Lotovih časih. Ljudje so jedli in pili, nakupovali in prodajali, sadili in gradili. Takoj ko je Lot zapustil grešno Sódomo, pa sta se z neba ulila ogenj in žveplo in vse pokončala. Tako bo torej na dan, ko se bo pojavil Sin človekov. Če bo takrat kdo na strehi, naj ne hodi več v hišo po svoje stvari. In kdor bo na polju, naj se ne obrača nazaj. Spomnite se, kako je končala Lotova žena. Ozrla se je nazaj in se spremenila v steber soli. Če vam bo šlo le za to, da ohranite sebe in poskrbite zase, se boste uničili. Če pa se žrtvujete, bo to začetek novega življenja. Poslušajte, kako bo takrat. Ponoči bosta dva spala na isti postelji. Enega bo Bog sprejel, drugega zavrgel. Dve ženski bosta skupaj mleli. Bog bo sprejel eno od njiju, drugo pa zavrgel.«

Tedaj so ga učenci vprašali:

»Kje, Gospod? Kje se bo to zgodilo?«

»To bo tako očitno, kakor jata jastrebov pokaže, kje je mrhovina,« se je glasil njegov odgovor.

Lk 18

Jezus je hotel svojim učencem pokazati, kako je treba moliti ob vsaki priložnosti in pogumno vztrajati do konca. Povedal jim je naslednjo zgodbo.

»V nekem mestu je živel sodnik. Boga ni spoštoval in za ljudi mu je bilo vseeno. Neka vdova iz tistega mesta pa je kar naprej prihajala k njemu:

›Rešite moj primer,‹ ga je prosila, ›da bom imela mir pred človekom, ki me toži.‹

Nekaj časa ni storil ničesar. Potem pa si je rekel: ›Boga sicer ne spoštujem in za ljudi mi je prav vseeno. Tale vdova pa je že hudo nadležna. Rešil bom njen primer, da me s svojim prosjačenjem ne bo dotolkla.‹

Poslušajte,« je nadaljeval Jezus, »tega pokvarjenega sodnika in potem pomislite na Boga. Kaj menite, bo zaščitil svoje ljubljene izbrance, ki nenehno vpijejo na pomoč? Bo mogoče zavlačeval? Verjemite mi, takoj jim bo pomagal! Sprašujem pa vas, ali bo Sin človekov ob svojem prihodu sploh lahko naletel na koga, ki bi tako zaupal v Boga.«

Nekateri od prisotnih so se zelo zanašali nase. Mislili so, da so v pravem odnosu z Bogom, na druge pa so gledali zviška. Jezus jim je naslikal tale primer.

»Neki farizej in neki davčni izterjevalec sta hkrati prišla v tempelj, da bi molila. Farizej se je postavil naprej in takole molil o sebi:

›Hvala ti, Bog, ker nisem kakor ostali. Nisem goljuf, zločinec, ženskar ali pa kot tale davkar. Dvakrat na teden se postim in od vsega plačujem desetino.‹

Izterjevalec pa je stal daleč zadaj. Gledal je v tla in se skrušeno tolkel po prsih.

›O Bog, kakšen grešnik sem,‹ je govoril, ›odvzemi mojo krivdo.‹

Zagotavljam vam,« je nadaljeval Jezus, »ne farizej, temveč davkar je odšel domov v pravem odnosu z Bogom. Tako je: če se siliš gor, boš pristal na dnu, če pa se držiš pri tleh, boš povzdignjen v višave.«

Ljudje so k Jezusu pripeljali tudi majhne otroke, da bi jih blagoslovil s svojim dotikom. Učenci so jih opozarjali, da to ne gre, Jezus pa jih je povabil k sebi.

»Otroci naj kar pridejo k meni,« je dejal. »Ne zavračajte jih, saj je Božja vladavina namenjena prav takšnim. Zares: če k Božji vladavini ne pristopiš kakor otrok, je sploh ne boš deležen!«

Neki judovski voditelj je vprašal Jezusa:

»Spoštovani, dobri učitelj! Kako naj ravnam, da mi bo Bog podelil večno življenje?«

»Zakaj mi pravite ›Dobri‹?« je odvrnil Jezus. »Samo eden je zares dober – Bog! Sicer pa veste, kakšni predpisi so v Božjem zakoniku:

›Bodi zvest v zakonu,

ne ubijaj,

ne kradi,

ne laži,

spoštuj starše.‹«

»Vsega tega se držim že od otroških let,« je dejal mož.

»Torej preostane samo še nekaj,« mu je odgovoril Jezus. »Vse, kar imate, prodajte in razdelite med reveže. Tako bo vaš zaklad v nebesih. Potem pridite in se pridružite mojim učencem.«

Odličnika so te besede hudo potrle, ker je bil zelo bogat. Jezus je videl njegovo prizadetost in rekel:

»O kako težko premožni ljudje sprejemajo Božjo vladavino. Lažje bi se velika kamela prerinila skozi drobceno šivankino uho!«

Nekateri od prisotnih so na to dejali:

»Če je tako – se potem sploh lahko kdo reši?«

»Bog uresničuje, kar je za ljudi nemogoče,« je odvrnil Jezus.

Nato se je oglasil Peter:

»Mi pa smo res zapustili vse in se vam pridružili.«

»Vsakemu,« je odvrnil Jezus, »ki je zaradi Božje vladavine zapustil hišo ali družino, zagotavljam, da bo zdaj, še v tem času, prejel neizmerno več, kakor je imel, v času, ki prihaja, pa večno življenje.«

Jezus je vzel na stran dvanajsterico in jim spregovoril:

»Bližamo se Jeruzalemu. Zdaj se bo zgodilo vse, kar so o Sinu človekovem v svojih knjigah napovedali preroki. Padel bo v roke poganov. Ti se bodo norčevali iz njega, se znesli nad njim in ga popljuvali. Prebičali ga bodo in končno umorili. Čez tri dni pa bo oživel.«

Odposlanci niso razumeli ničesar, kakor bi jim kdo zakril oči. Niti sanjalo se jim ni, o čem govori Jezus.

Nadaljevali so pot. Malo pred mestom Jeriha je ob poti sedel slep berač in prosil miloščino. Ko je slišal, da gre mimo cel sprevod, je povprašal, kaj se dogaja. Povedali so mu, da prihaja Jezus iz Nazareta.

»Jezus, Davidov naslednik,« je takoj zakričal slepi, »usmilite se me!«

Ljudje pred Jezusom so ga jezno opozarjali, naj vendar utihne. On pa je samo še bolj vpil:

»Davidov naslednik, usmilite se me!«

Jezus je obstal. Naročil je, naj pripeljejo berača.

»Kako naj ti pomagam?« ga je vprašal Jezus.

»Gospod, rad bi videl,« je odgovoril slepi.

»Spreglej!« je rekel Jezus. »Ozdravilo te je tvoje zaupanje.«

Mož je v tistem hipu spregledal in se takoj pridružil učencem, ki so šli z Jezusom. Navdušeno je poveličeval Boga in prav tako tudi vsi, ki so to videli.

Lk 19

Jezus je nadaljeval pot do Jerihe in šel skozi mesto. Tam je živel neki Zahej, glavni davčni izterjevalec in zato precej premožen. Nujno je hotel videti, kdo je ta Jezus, vendar zaradi gneče ni mogel, ker je bil nizke rasti. Zato je stekel naprej in splezal na divjo smokvo, da bi ga videl, ko bo šel mimo. Jezus je prišel tja in pogledal Zaheja.

»Zahej, prosim, hitro pridite dol,« mu je rekel. »Danes bi bil rad vaš gost.«

Zahej je hitro splezal z drevesa in ga z veseljem sprejel v svojo hišo. Ljudje so se zgražali, češ, kako je mogoče, da je šel prenočit k takšnemu brezbožnežu. Zahej pa je stopil pred Jezusa in spregovoril:

»Poslušajte, Gospod. Polovico svojega premoženja bom razdelil med revne. In če sem od koga izsilil preveč denarja, mu bom povrnil štirikrat toliko.«

Jezus je na to odvrnil:

»Danes je Bog rešil to družino, kajti tudi Zahej je potomec očaka Abrahama. Sin človekov je namreč tukaj zato, da bi poiskal in rešil takšne izgubljene ljudi.«

Jeruzalem ni bil več daleč in mnogi Jezusovi poslušalci so mislili, da bo zdaj zdaj nastopila Božja vladavina. Zato jim je povedal naslednjo zgodbo:

»Neki plemič se je odpravljal na pot v daljno mesto. Tam naj bi bil okronan in se potem vrnil kot kralj. Sklical je svojih deset sužnjev in vsakemu dal funt srebrnikov.

›Poslujte s tem, dokler se ne vrnem,‹ jim je naročil.

Prebivalci njegove dežele pa so poslali za njim delegacijo s sporočilom:

›Tega nočemo za kralja.‹

Mož je vseeno prejel kraljevsko oblast in se vrnil. Dal je poklicati svoje sužnje, da bi ugotovil, kako so poslovali.

›Vaše veličanstvo,‹ je rekel prvi, ›funt srebrnikov je prinesel deset funtov čistega dobička.‹

›Čestitam!‹ je odgovoril kralj, ›dober služabnik si. Ker ti lahko zaupam v malenkostih, boš zdaj postal upravitelj desetih mest.‹

Nato je pristopil drugi suženj in poročal:

›Veličanstvo, vaš funt srebra je navrgel pet funtov dobička.‹

Kralj je odvrnil: ›Lepo. Tudi ti boš upravljal pet mest.‹

Nato je prišel tretji suženj.

›Vaše veličanstvo,‹ je začel, ›glejte, prinašam vaš funt. Zavil sem ga v robec in ga spravil. Bal sem se vas, ker sem vedel, kako zahtevni ste. Dvigniti hočete denar, ki ga niste položili, in radi bi žetev na polju, kjer niste ničesar posejali.‹

›Ti lenuh,‹ je odvrnil kralj, ›tvoje lastne besede te obsojajo! Tako? Praviš, da sem brezobziren in da dvigujem, česar nisem položil, in žanjem, česar nisem posejal? Zakaj torej nisi nesel denarja v banko, da bi jaz potem dobil vsaj obresti?‹

Tedaj se je kralj obrnil k služabnikom: ›Vzemite mu funt in ga dajte tistemu, ki jih ima deset.‹

›Veličanstvo,‹ so odvrnili, ›saj jih ima vendar že deset.‹

›Točno tako!‹ je rekel kralj. ›Kdor ima, mu bom dal še več, in kdor nima, mu bom vzel vse! Glede mojih sovražnikov, ki niso hoteli, da bi bil njihov kralj, pa takole: polovite jih in jih tukaj pred mojimi očmi pokončajte.‹«

V Božjem mestu

Jezus je povedal te stvari in se pred vsemi odpravil gor proti Jeruzalemu.

Ko je prišel blizu dveh vasi pri Oljski gori, ki se imenujeta Bétfaga in Betanija, je dvema učencema naročil:

»Pojdita v vas tamle naprej. Pri prvih hišah bo stal privezan osliček, na katerem še nikoli ni nihče jezdil. Odvežita ga in pripeljita. Če bi kdo vprašal, kaj počneta, povejta, da ga potrebuje Gospod.«

Učenca sta odšla in našla vse tako, kakor jima je povedal.

»Kaj pa počneta,« so rekli lastniki oslička, ko sta ga začela odvezovati.

»Potrebuje ga Gospod,« sta povedala učenca in odpeljala oslička k Jezusu. Nato sta osličkov hrbet pregrnila s svojimi oblačili in nanj posadila Jezusa. Ko je zajahal, so drugi začeli pogrinjati oblačila na pot pred njim.

Približal se je pobočju Oljske gore. Vsa množica učencev je začela slaviti Boga. Na ves glas so se zahvaljevali za mnoge čudeže, ki so jim bili priča:

»Slava tebi, ki prihajaš,

o kralj z Božjo oblastjo!

V nebesih vlada mir,

Božji sijaj na nebu.«

Med navzočimi je bilo tudi nekaj farizejev.

»Učitelj, obrzdajte svoje učence,« so mu rekli.

»Poslušajte,« je odvrnil Jezus, »če bodo utihnili tile, bodo začeli vpiti kamni.«

Jezus se je naposled približal prestolnici. Ko jo je zagledal, je zajokal.

»Ko bi le tudi ti danes spoznala, kaj se dogaja – kaj ti prinaša mir in blaginjo! Vendar ne, tega sploh ne vidiš! Zato prihaja čas, ko ti bodo sovražniki povsod naokrog zgradili bojne nasipe. Obkolili te bodo z vseh strani in te stisnili v obroč. Zravnali te bodo z zemljo in iztrebili tvoje ljudstvo. Kamen ne bo ostal na kamnu! – Ker ne razumeš, da je nastopil odločilni trenutek.«

Jezus je stopil v tempelj in najprej napodil vse prodajalce.

»Takole piše v Svetem pismu: Moj tempelj naj bo dom molitve,« jim je rekel. »Vi pa ste ga spremenili v roparsko shajališče.«

Nato je Jezus vsak dan na tempeljskem dvorišču razlagal svoj nauk. Glavni duhovniki in pravni izvedenci ter drugi vplivni ljudje so si zelo prizadevali, da bi ga odstranili. Toda množica ljudi je hotela ujeti vsako njegovo besedo, zato mu niso mogli ničesar.

Lk 20

Jezus je torej v templju razlagal in razglašal dobro novico. Nekega dne so k njemu stopili glavni duhovniki in pravni izvedenci skupaj z voditelji ter ga vprašali:

»Ali lahko izvemo, s kakšnim pooblastilom to počenjate? S čigavo avtoriteto nastopate?«

»Najprej bi vas jaz nekaj vprašal,« je odvrnil Jezus. »Povejte mi, prosim, kaj je bil Janezov krst. Je bila to Božja stvar ali človeška izmišljotina?«

Začeli so se tiho pogovarjati med sabo. »Če rečemo, da je bil Božja stvar, nas bo vprašal, zakaj ga nismo upoštevali. Če pa rečemo, da je šlo za navadno človeško pobudo, nas bo zbrana množica linčala kot bogokletnike, ker so vsi prepričani, da je bil Janez prerok.« In odgovorili so, da ne vejo.

»Prav,« jim je odvrnil Jezus, »tudi jaz vam ne povem, s čigavo avtoriteto delujem.«

Vsem navzočim pa je začel pripovedovati zgodbo:

»Neki mož je posadil vinograd. Oddal ga je v najem in za dolgo odpotoval v tujino. V primernem času je k vinogradnikom, ki so ga imeli v najemu, poslal svojega služabnika. Od najemnikov naj bi pobral pridelek, ti pa so ga namesto tega pretepli in poslali nazaj praznih rok. Lastnik je poslal drugega služabnika, a tudi tega so pretepli. Osramočen se je vrnil brez pridelka. Lastnik je poslal še tretjega. Z udarci do krvi so pregnali tudi njega. ›Kaj naj storim?‹ si je rekel lastnik vinograda. ›Poslal bom sina, svojega ljubljenca. Morda bodo vsaj njega upoštevali.‹ Toda ko so najemniki zagledali sina, so se hitro dogovorili: ›Tale je dedič. Ubijmo ga in dediščina bo naša!‹ Vrgli so ga iz vinograda in umorili.

Vprašajte se, kaj bo storil gospodar s temi najemniki,« je nadaljeval Jezus. »Prišel bo in jih dal usmrtiti, vinograd pa oddal drugim.«

»Bog ne daj!« so vzkliknili poslušalci.

Jezus se je zazrl vanje.

»Kaj pa potem pomeni tale svetopisemski izrek:

›Kamen, ki so ga graditelji zavrgli kot neuporabnega,

je postal glavni, najpomembnejši del hiše‹?

Če kdo pade na ta kamen, se bo raztreščil. In če ta kamen pade na koga, ga bo zmlel v prah.«

Pravni izvedenci in glavni duhovniki so se jasno zavedali, da je zgodba merila nanje. Kar takoj so hoteli prijeti Jezusa in ga odpeljati, vendar iz strahu pred ljudmi tega niso storili. Začeli so budno paziti nanj. Pošiljali so vohune, ki so hlinili poštenost in zavzetost za Boga. Ujeli naj bi ga v kakšni besedi, na podlagi katere bi ga lahko predali prefektovi sodni oblasti.

»Spoštovani učitelj,« so se mu prilizovali, »vidimo, da pravilno govorite. Nepristranski ste, odkrito in v resnici nas učite, kaj hoče Bog. Povejte nam, prosimo vas: je prav, da cesarju plačujemo davke, ali ne?«

»Pokažite mi srebrnik,« jim je odvrnil Jezus, ki je spregledal njihovo spletko. »Čigav je tale obraz in tale napis?«

»Cesarjev,« so odgovorili.

»Torej vrnite cesarju, kar je njegovo,« je rekel Jezus, »Bogu pa dajte, kar je Božje.«

Presenečeni nad odgovorom so umolknili. Niso ga mogli uloviti v ničemer, kar je govoril ljudem.

Nato so se s svojim vprašanjem pojavili še saduceji, skupina, ki je trdila, da mrtvi ne bodo nikoli več oživeli.

»Spoštovani učitelj, Mojzes nam je dal v zakoniku tale predpis:

›Če mož umre brez otrok, naj se njegov brat poroči z vdovo in tako družini umrlega zagotovi nadaljevanje.‹

Bilo je sedem bratov. Prvi se je poročil in umrl brez otrok. Z vdovo se je poročil drugi brat in nato tretji in tako naprej vseh sedem. Vsi so umrli brez otrok in nazadnje še žena. Tale ženska, čigava žena bo, ko bo Bog spet oživil mrtve? Vseh sedem je bilo namreč poročenih z njo.«

»Ljudje se poročajo v današnjem svetu,« je odvrnil Jezus. »Tisti, ki se Bogu zdijo primerni za prihodnji svet in se bodo vrnili v življenje, pa se s tem ne bodo ukvarjali. Takrat bodo namreč postali kakor angeli, nesmrtni Božji otroci.

Da bodo mrtvi spet oživeli,« je nadaljeval Jezus, »pa je nakazal že sam Mojzes. V pripovedi o gorečem grmu se Bog predstavi kot Bog Abrahama, Bog Izaka in Bog Jakoba. On je Bog živim ljudem, ne mrtvim. Zanj so vsi živi.«

»Učitelj, dobro ste rekli,« so pripomnili nekateri pravni izvedenci.

Nihče si mu ni več upal postavljati vprašanj.

Tedaj pa je Jezus nagovoril njih.

»Kako to, da imajo Mesija za Davidovega naslednika?« jih je vprašal. »Sam David namreč pravi v Knjigi psalmov:

›Gospod Bog je spregovoril mojemu Gospodu:

Sédi k meni, na častno mesto,

tvoje sovražnike pa ti bom dal za predpražnik.‹

David ga ima očitno za Gospoda. Zakaj naj bi bil torej le njegov naslednik?«

Jezus je nato spregovoril svojim učencem, vendar tako, da so ga slišali vsi:

»Pazite se pravnih izvedencev, ki se radi razkazujejo v svečanih oblekah. Pazite se takšnih, ki komaj čakajo, da jih ljudje javno pozdravijo in se jim priklanjajo. Takšnih, ki hočejo častne sedeže v sinagogah in častna mesta na slavnostnih večerjah. Skrivajo se za pobožnimi molitvami, hkrati pa si pohlepno prisvajajo hiše ubogih vdov. Zadela jih bo toliko strašnejša kazen!«

Lk 21

Jezus se je ozrl proti bogatašem, ki so metali denar v tempeljsko skrinjo za darove. Nato je zagledal obubožano vdovo, ki je vanjo vrgla dva najmanjša kovanca.

»Zagotavljam vam,« je spregovoril Jezus, »tale revna vdova je dala več kakor vsi. Oni so prispevali presežek, ki jim ostaja od premoženja, ta pa je kljub pomanjkanju darovala vse, kar ima za preživljanje.«

Ljudje so se pogovarjali o templju, kako lepo je zgrajen in okrašen z dragocenimi darovi.

»To, kar občudujete,« jim je rekel Jezus, »bo porušeno. Napovedujem vam, da kamen ne bo ostal na kamnu!«

»Učitelj, prosimo vas, povejte nam,« so ga vprašali, »kdaj se bo to zgodilo? Bo prej kaj takega, kar bi napovedalo te stvari?«

»Zelo pazite,« je spregovoril Jezus, »da vas kdo ne zavede. Številni bodo trdili, da so Mesija. ›Jaz sem,‹ bodo govorili, ›zdaj je napočil pričakovani trenutek.‹ Ne postanite njihovi učenci!

Novice o vojnah in vstajah naj vas ne prestrašijo. Res je, te stvari se morajo najprej zgoditi, vendar to še ne pomeni konca. Res, narodi in kraljestva se bodo spopadala med sabo,« je nadaljeval Jezus, »po svetu bodo hudi potresi, lakote in epidemije. In na nebu bodo srhljiva svarilna znamenja.

Preden pa se bo vse to zgodilo, vas bodo preganjali in zapirali. Zaradi mene vas bodo gnali pred verske in posvetne oblasti. Toda za vas bo to priložnost, da izpričate resnico o meni. Zapomnite si: ne obremenjujte se vnaprej s tem, kaj boste rekli v svojo obrambo. Jaz sam vam bom položil besede v usta. Govorili boste tako pametno, da vam nihče ne bo mogel oporekati.

Izdajalci, ki vas bodo izročali oblastem, bodo vaši bližnji: da, celo starši, bratje, sorodniki in prijatelji. Nekateri izmed vas boste usmrčeni. Vsi vas bodo sovražili zaradi mene, toda Bog vas bo varoval. Ostanite mi zvesti, in se boste rešili.

Ko pa bodo Jeruzalem začele obkrožati armade, naj vam bo jasno, da je napočil čas njegovega padca. Kdor je v mestu, naj ga hitro zapusti, in kdor je na deželi, naj v njem ne išče zatočišča. Prebivalci Judeje naj pobegnejo v gričevje. Takrat bo Jeruzalem kaznovan, kakor je napovedano v Svetem pismu. Kako grozno bo tedaj nosečim in doječim materam! Hudi časi bodo, huda kazen bo doletela Izraelce. Vojska jih bo pokosila in kot zasužnjene ujetnike jih bodo prodajali po vsem svetu. Jeruzalem pa bodo tlačili pogani, dokler ne bo konec njihovega obdobja.

Nato se bodo na soncu, luni in zvezdah začela pojavljati opozorilna znamenja. Na zemlji bo nastala zmeda zaradi bučanja naraslega morja. Kozmični red bo omajan. Ob misli na to, kaj se bo zgodilo s svetom, bodo ljudje omedlevali od groze. Tedaj se bo v velikem blišču in z božanskimi silami v oblakih prikazal Sin človekov. Ko se bodo torej začele dogajati te stvari, se opogumite, saj prihaja čas vaše osvoboditve.«

Jezus je zaključil s prispodobo:

»Pomislite na smokev ali katero koli drugo drevo. Ko začne brsteti, veste, da bo kmalu poletje. Podobno je s stvarmi, o katerih govorim. Ko boste opazili, da se dogajajo, pričakujte skorajšnji nastop Božje vladavine. Zagotavljam vam: vse to se bo zgodilo v naši dobi. Vesolje in svet bosta minila, moje besede pa nikoli ne bodo izgubile veljave.

Opozarjam vas: vzemite si k srcu, da ne boste vsi omotični in otopeli od popivanja ali vsakodnevnih skrbi. Dan mojega prihoda bo namreč mnoge zalotil nepripravljene, kakor past, ki se sproži. Naenkrat bo napočil za vse ljudi na svetu. Ostanite torej v pripravljenosti in molite, kadar le morete. Tako se boste izognili vsem nevarnostim, ki prihajajo, in pogumno stopili pred Sina človekovega.«

Jezus je čez dan v templju razlagal svoj nauk, prenočeval pa je na Oljski gori. Ljudje so vstajali navsezgodaj, da so ga hodili poslušat. Ves Izrael je bil na nogah.

Smrt

Lk 22

Bližal se je judovski praznik pasha, ko so jedli nekvašen kruh. Glavni duhovniki in pravni izvedenci so se želeli znebiti Jezusa, a so se bali ljudi. Zato so se spraševali, kako naj to storijo. Tedaj pa je Satan obsedel Juda Iškarijota, enega izmed dvanajsterice. Šel je do glavnih duhovnikov in poveljnikov tempeljske straže ter se začel z njimi dogovarjati, kako jim bo pomagal prijeti Jezusa. Bili so nadvse zadovoljni. Strinjali so se, da mu bodo za to plačali in Juda je ponudbo sprejel. Začel je iskati priložnost, da bi Jezusa dobili v roke, ko zraven ne bi bilo ljudi.

Na prvi dan praznika nekvašenega kruha je bilo treba zaklati pashalno jagnje.

»Pripravita nam pashalno večerjo,« je tedaj Jezus naročil Petru in Janezu, »jedli jo bomo skupaj.«

»Kje želite, da jo pripraviva?« sta vprašala.

»Ko bosta prišla v mesto,« je dejal Jezus, »bosta srečala moškega, ki nosi vrč vode. Pojdita z njim v hišo, kamor je namenjen, in povejta tamkajšnjemu gospodarju: ›Naš učitelj sprašuje, v kateri sobi bi lahko z učenci jedel pashalno večerjo.‹ Peljal vaju bo v primerno prostorno sobo v nadstropju. Tam pripravita večerjo.«

Odšla sta v mesto in našla vse tako, kakor jima je povedal. Tam sta pripravila vse za pasho. Ob uri večerje so Jezus in njegovi odposlanci sedli k jedi.

»Zelo sem si želel,« je spregovoril Jezus, »da bi pred svojo smrtjo skupaj z vami jedel to večerjo. Res, ne bom je več jedel, dokler je ne bomo v polnosti praznovali v Božji vladavini.«

Nato je Jezus sprejel kozarec vina in izrekel zahvalo.

»Vzemite,« je dejal, »in ga skupaj spijte. Res, nikoli več ne bom pil vina, dokler ne nastopi Božja vladavina.«

Nato je vzel kruh, se spet zahvalil, ga razlomil in jim ga začel deliti.

»To je moje telo,« je rekel. »To je žrtev za vas. To delajte, da me boste imeli pred očmi.«

Podobno je storil s kozarcem vina po večerji.

»To je nova zaveza,« je rekel. »Zapečatena je z mojo krvjo, ki bo tekla za vas. Vendar pomislite, človek, ki me bo izdal, zdajle sedi z mano pri mizi. Sin človekov res odhaja po poti, ki mu je usojena, toda o groza, kako hudo bo z njegovim izdajalcem!«

Učenci so začeli razpravljati, kdo izmed njih bi to lahko bil. To jih je privedlo v prepir, kdo med njimi bi lahko veljal za največjega.

»Poganski kralji tlačijo svoje podložnike,« je spregovoril Jezus. »Vladarji vladajo s silo, obenem pa se imenujejo ›dobrotniki‹. Med vami naj velja nasprotno. Največji med vami naj sprejme vlogo najbolj nepomembnega. Voditelj naj streže. Vprašajte se, kdo je večji: tisti, ki sedi za mizo, ali služabnik, ki mu streže? Seveda: tisti za mizo. Jaz pa sem pri vas v vlogi nekoga, ki streže.

Vi me niste zapustili kljub vsem težavam, ki so me doletele. Jaz pa se zdaj zavezujem, da bom na vas prenesel kraljevsko oblast, ki sem jo prejel od svojega Očeta. V moji vladavini boste jedli in pili za mojo mizo. Sedeli boste na svojih prestolih, vladali nad Izraelom in sodili njegovim dvanajstim rodovom.«

Nato je Jezus rekel Petru:

»Simon! Simon, pazi! Satan si je izprosil, da vas bo prerešetal kakor zrnje, ki ga čistijo. Jaz pa sem molil zate, da tvoja zvestoba ne bi povsem izginila. Ko se boš spet vrnil k Bogu, okrepčaj svoje tovariše.«

»Gospod,« ga je prekinil Peter, »saj sem vendar odločen, da grem z vami v ječo ali v smrt!«

»Ne, Peter,« je odvrnil Jezus, »zagotovo vem: še to noč, pred petelinjim petjem, se mi boš trikrat odrekel, češ da me ne poznaš.«

Nato je spregovoril vsem:

»Pred časom sem vas poslal na pot brez denarja, brez prtljage in brez obuval. Ste kaj pogrešali?«

»Nismo,« so odgovorili.

»Zdaj pa vzemite denar in prtljago,« je odvrnil Jezus, »in če nimate bodala, prodajte svoje oblačilo in si ga kupite. Zares, zdaj se morajo izpolniti vse stvari, ki so o meni napovedane v Svetem pismu. Tudi tale:

›Veljal je za prestopnika.‹«

»Gospod, imamo dve bodali,« so dejali učenci.

»Dovolj,« je odvrnil Jezus.

Nato je kakor ponavadi odšel proti Oljski gori. Učenci so ga spremljali in ko je prišel tja, je rekel:

»Molite, da boste prestali preizkušnjo.«

Sam se je umaknil malo stran, se vrgel na kolena in začel moliti:

»Oče, če hočeš, me reši te stiske. Naj ne pijem iz te čaše. Vendar naj ne bo po moje, ampak po tvoje.«

Tedaj se je ob njem pojavil angel, da bi mu vlil moči. Jezus je padel v agonijo. Vse bolj goreče je molil. Njegov pot, ki je padal na tla, je bil kakor kaplje krvi.

Nazadnje je vstal in se vrnil k učencem. Vsi so spali, onemogli od zaskrbljenosti.

»Zakaj spite?« jim je rekel. »Pokonci, molite, da boste prestali preizkušnjo.«

Tedaj se je nenadoma pojavila skupina ljudi, ki jih je vodil Juda, eden izmed dvanajsterice. Prišel je k Jezusu, da bi ga poljubil.

»Tako, Juda,« ga je vprašal Jezus, »s poljubom boš izdal Sina človekovega?«

Učenci, ki so bili okrog Jezusa, so rekli:

»Gospod, naj gremo nadnje z bodali?«

In nekdo izmed njih je zamahnil po služabniku glavnega duhovnika ter mu odsekal desno uho.

»Nehajte, dovolj je tega!« je vzkliknil Jezus, se dotaknil ušesa in ga ozdravil.

»Me imate za upornika, da ste se spravili name z meči in koli?« je rekel glavnim duhovnikom, poveljnikom tempeljske straže in voditeljem, ki so ga prišli prijet. »Vsak dan sem bil pri vas v templju, pa me niste aretirali. Toda zdaj je vaš trenutek, zdaj je čas, ko je zavladala tema.«

Tedaj so ga aretirali in ga odvedli v hišo glavnega duhovnika. Peter jim je sledil od daleč in nato prisedel k ljudem, ki so tam na dvorišču zakurili ogenj. Ko je sedel v svetlobi plamenov, ga je opazila neka služabnica.

»Tudi ta je bil z njim,« je rekla, ko si ga je dobro ogledala.

»Sploh ga ne poznam,« je zanikal Peter.

Malo pozneje ga je zagledal nekdo drug.

»Ti si eden izmed njegovih,« je rekel.

»Poslušaj: nisem,« je odvrnil Peter.

Čez kakšno uro je spet nekdo začel zatrjevati:

»Gotovo je bil tudi tale z Jezusom, saj je prav tako iz Galileje.«

»Glej, sploh ne vem o čem govoriš,« se je izgovarjal Peter.

V tistem trenutku se je oglasil petelin. Jezus se je obrnil in pogledal Petra v oči. Takrat se je Peter spomnil besed: »Še to noč, pred petelinjim petjem, se me boš trikrat odrekel.« Stekel je ven in začel bridko jokati.

Možje, ki so stražili Jezusa, so ga začeli pretepati in se iz njega norčevati. Pokrili so mu oči in mu govorili: »Bodi prerok in povej, kdo te je zdaj udaril.« Zmerjali so ga še z mnogimi drugimi kletvicami in žaljivkami.

Ko se je zdanilo, se je sestal judovski véliki zbor: ljudski voditelji, glavni duhovniki in pravni izvedenci. Jezusa so dali poklicati predse.

»Povej nam,« so ga vprašali, »si ti Mesija ali nisi?«

»Če vam povem,« je odvrnil Jezus, »mi ne boste verjeli. In če vas kaj vprašam, mi ne boste odgovorili. Toda povem vam tole: Sin človekov se bo zdaj usedel na sodni prestol poleg Vsemogočnega.«

»Torej si Božji Sin?« so vsi skočili vanj.

»Pravite, da sem,« je odvrnil Jezus.

»Zdaj sploh ne potrebujemo prič,« so si rekli. »Sam je vse priznal.«

Lk 23

Ves zbor je vstal in Jezusa so odvedli k Pilatu.

»Tega človeka smo zalotili, kako spodbuja naš narod k neposlušnosti in ga odvrača od plačevanja davkov cesarju,« so ga obtoževali. »O sebi namreč pravi, da je kralj, obljubljeni Mesija.«

Pilat je začel z zasliševanjem.

»Ti si torej kralj Judov?«

»To so vaše besede,« je odgovoril Jezus.

Pilat se je obrnil h glavnim duhovnikom in k množici pred svojo hišo.

»Tukaj ni nobene pravne podlage za obsodbo,« jim je rekel.

»Ne, ljudstvo hujska k uporu,« so vztrajali. »Začel je v Galileji, zdaj pa širi svoj nauk že po vsej provinci Judeji.«

Pilat je poizvedel, če je Jezus res Galilejec. Ko so mu to potrdili, ga je poslal k Herodu, ki je bil tiste dni v Jeruzalemu, saj je Jezus prihajal iz območja pod njegovo pristojnostjo.

Herod Antípa se je najprej zelo razveselil Jezusa. Že dolgo časa si je želel, da bi ga videl, ker je o njem slišal toliko reči. Nadejal se je, da bo pred njim napravil kakšen čudež. Spraševal ga je razne stvari, Jezus pa mu sploh ni odgovarjal. Zraven so stali glavni duhovniki in pravni izvedenci, ki so ga dolžili hudih prestopkov, in v Herodu je rasel prezir. S svojimi vojaki se je začel norčevati iz Jezusa. Nadeli so mu elegantno oblačilo in ga poslali nazaj k Pilatu. Pilat in Herod sta bila prej sovražnika, na ta dan pa sta se spoprijateljila.

Pilat je torej sklical glavne duhovnike, voditelje in vso množico.

»Privedli ste mi tega človeka,« je spregovoril, »češ da hujska Jude proti Rimu. Vpričo vas sem ga zaslišal in ugotovil, da nobena od vaših obtožb ni utemeljena. Tudi Herod ni odkril ničesar, saj ga je poslal nazaj. Torej: ta človek ni storil ničesar, kar bi zahtevalo smrtno obsodbo. Prav, naložil mu bom kazen z bičanjem, potem pa ga bom izpustil.«

Tedaj so vsi začeli kričati:

»Ne, proč z njim, izpustite nam rajši Baraba.«

To je bil človek, ki so ga zaprli zaradi vstaje v mestu in zaradi umora, ki se je pri tem zgodil.

Pilat je še enkrat povedal množici, da hoče izpustiti Jezusa. Ljudje pa so vpili nazaj:

»Na križ, na križ z njim!«

»Kaj je sploh njegov zločin?« jih je še tretjič nagovoril Pilat. »Odkril nisem ničesar, kar bi zaslužilo smrt. Kaznoval ga bom z bičanjem in ga izpustil.«

Oni pa so na ves glas vztrajali pri zahtevi, naj ga križa. In njihovo kričanje je nazadnje prevladalo. Pilat je razsodil, naj se jim ugodi. Človeka, ki je povzročil vstajo in umor, je izpustil iz zapora, glede Jezusa pa je ukazal, naj ga usmrtijo, kakor je želela množica.

Vojaki so Jezusa odvedli proti morišču. Spotoma so zgrabili nekega Simona, doma iz Cirene, ki se je ravno vračal s polja. Prisilili so ga, da si je naložil križ in ga nesel za Jezusom. Spremljala ga je velika množica ljudi. Ženske so ga bridko objokovale.

»Ne jokajte zaradi mene, Jeruzalemčanke,« jim je rekel Jezus. »Jokajte zaradi sebe in svojih otrok. Že vidim, kako prihaja takšna stiska, da bodo govorili: ›Blagor ženskam, ki nikoli niso rodile in dojile.‹ Takrat bodo moledovali, kakor je napovedano: ›O gore, zrušite se na nas, o griči, skrijte nas!‹ Če se namreč takole dogaja s svežo, živo vejo, kaj bo šele s suhljadjo?«

Poleg Jezusa so k usmrtitvi peljali tudi dva zločinca. Prispeli so na kraj, ki se imenuje Lobanja, in tam so jih križali. Jezus je bil v sredi, zločinca pa z leve in desne.

»Oče, oprosti jim,« je molil Jezus, »sploh se ne zavedajo, kaj počnejo.«

Vojaki so si z žrebanjem razdelili njegovo obleko. Ljudje so stali in gledali usmrtitev. Voditelji so se mu posmihali:

»Ha, pomagal je drugim! Če je on res Božji Mesija, njegov Izvoljeni, naj zdaj reši sebe!«

Iz njega so se norčevali tudi vojaki in mu ponujali svoje skisano vino.

»Če si vendar kralj Judov,« so ga zbadali, »reši samega sebe.«

Nad njim je bil namreč napis o krivdi:

»Tale je kralj Judov.«

Zmerjal ga je tudi eden od zločincev, ki je bil križan hkrati z njim:

»Praviš, da si Mesija. Potem pa reši sebe in naju!«

»Ali se sploh ne bojiš Božje kazni?« ga je ostro prekinil drugi zločinec. »Obsojen si enako kot on. Naju je to doletelo po pravici, saj sva dobila, kar sva si zaslužila. On pa ni naredil nič slabega.«

Tedaj se je obrnil k njemu:

»Jezus, usmilite se me. Pomislite name, ko boste nekoč zavladali.«

»Zagotavljam ti,« mu je rekel Jezus, »še danes boš z mano v raju.«

Opoldne se je sonce omračilo in vsa dežela se je za tri ure ovila v temo. Tedaj se je zagrinjalo v templju razklalo na dvoje. Jezus je na ves glas zakričal:

»Oče, izročam se ti.«

S temi besedami je izdihnil.

Poveljnik eksekucijskega oddelka, ki je vse to opazoval, je priznal: »Res je, nedolžen je bil,« in tako počastil Boga. Množica ljudi, ki se je zbrala iz radovednosti, je videla, kaj se je zgodilo. Skesano so se tolkli po prsih in se začeli vračati domov. Jezusovi znanci pa so še kar stali in gledali od daleč. Med njimi so bile tudi ženske, ki so se že v Galileji pridružile Jezusu.

Pozno popoldne tisti petek, ko se je že bližala sobota, je tja prišel član judovskega vélikega zbora z imenom Jožef. Bil je dober in pošten človek. Ni se strinjal z njihovim ravnanjem in z obsodbo Jezusa, saj je pričakoval nastop Božje vladavine. Doma je bil iz judovskega mesta Arimateje. Jožef si je pridobil Pilatovo dovoljenje, da lahko odnese Jezusovo truplo. Snel ga je s križa in zavil v platnene povoje. Nato ga je položil v grobnico, vklesano v skalo, v kateri še nihče ni bil pokopan.

Vse to so opazovale ženske, ki so z Jezusom prišle iz Galileje. Videle so grob in kako so ga pokopali. Nato so odšle, da bi pripravile dišave in mazila za pokojnega, vendar so zaradi sobote v skladu z Božjo zapovedjo prenehale z delom.

Vrnitev v življenje

Lk 24

V nedeljo zgodaj zjutraj so ženske odšle na grob s pripravljenimi dišavami. Odkrile so, da je nekdo odvalil kamen, ki je zapiral vhod v grobnico. Stopile so vanjo in ugotovile, da je truplo Gospoda Jezusa izginilo. Bile so zbegane in so razmišljale, kaj naj storijo. Tedaj sta se prednje postavila dva moža. Njuna obleka se je bleščala. Od strahu so povesile pogled k tlom.

»Živega ne boste našle pri mrtvih!« sta spregovorila. »Tukaj ga ni. Bog ga je oživil. Spomnite se, kaj vam je govoril še v Galileji: ›Sinu človekovemu je usojeno, da bo prišel v roke zlih ljudi. Križali ga bodo, tretji dan zatem pa bo oživel.‹«

Takoj so se spomnile Jezusovih besed in se odpravile od grobnice, da bi vse to povedale enajsterici odposlancev in vsem ostalim. Te ženske so bile: Magdalčanka Marija, Ivana, Jakobova mati Marija in še nekatere druge.

Ko so odposlanci slišali, kaj govorijo, se jim je vse skupaj zdelo privlečeno za lase. Niso jim verjeli, vendar je Peter vseeno stekel h grobnici. Ko je pogledal vanjo, je videl samo povoje. Začuden je odšel in premišljeval, kaj se je zgodilo.

Dva Jezusova učenca sta se tisti dan odpravila v vas Emavs, ki leži kakih enajst kilometrov od Jeruzalema. Med potjo sta skupaj premlevala vse te dogodke. Med njunim zavzetim pogovorom se jima je pridružil Jezus, toda nekaj je zadrževalo njun pogled, da ga nista prepoznala.

»Kaj pa tako vneto razpravljata med potjo?« ju je vprašal.

Ustavila sta se in ga obupano pogledala.

»Vi,« je spregovoril eden izmed njiju, ki mu je bilo ime Kleopa, »ste verjetno edini obiskovalec Jeruzalema, ki ne ve, kaj se je tam dogajalo zadnje dni.«

»Kaj neki?« je zanimalo Jezusa.

»To v zvezi z Jezusom iz Nazareta,« sta rekla. »Ta človek je bil velik prerok. Bog je potrjeval njegov nauk s čudeži in ljudje so to sprevideli. Naši glavni duhovniki in voditelji pa so ga obsodili na smrt ter dosegli, da je bil križan. Mi pa smo že mislili, da je on obljubljeni osvoboditelj Izraela. To se je zgodilo predvčerajšnjim, danes pa smo vsi iz sebe zaradi naslednjega. Nekaj žensk iz naše skupine je ob zori odšlo na grob. Odkrile so, da je njegovo truplo izginilo, nato pa – tako pravijo – so imele videnje angelov, ki so rekli, da živi. Potem so odšli na grob še nekateri iz naše skupine. Tako je, kot so povedale: Jezusovega trupla ni več.«

»Kako vam ne gre v glavo!?« je odvrnil Jezus. »Kako počasi dojemate vse, kar so napovedali preroki. Preprosto jim ne verjamete. Mesiju je bilo vendar usojeno, da ga bo najprej doletelo vse to trpljenje in bo šele nato deležen časti, ki mu gre.«

Nato je šel Jezus skozi Sveto pismo, od Mojzesa do zadnjih preroških knjig, in jima kazal, kako ga napovedujejo vsi ti spisi.

Prišli so blizu vasi, kamor so bili namenjeni. Jezus se je delal, kakor da namerava nadaljevati pot.

»Prenočite lahko pri naju,« sta ga na vso silo prepričevala učenca. »Saj je že večer, dneva je konec.«

In privolil je, da bo prenočil pri njiju. Ko so v hiši skupaj sedli za mizo, je Jezus vzel kruh, izrekel zahvalo, ga razlomil in jima ga začel deliti. Tedaj se je učencema zbistril pogled in sta ga prepoznala.

On pa je izginil.

»Res, kako je vse gorelo v nama,« sta rekla, »ko je med potjo govoril in razlagal Sveto pismo.«

Takoj sta se odpravila nazaj v Jeruzalem. Tam so bili že vsi zbrani: enajsterica skupaj z drugimi učenci.

»Gospod se je res vrnil v življenje,« so jima rekli. »Simon Peter ga je videl.«

Onadva pa sta jim povedala o svoji poti v Emavs in kako sta ga prepoznala, ko je lomil kruh.

Tedaj se je med njimi pojavil Jezus.

»Božji mir z vami!« jih je pozdravil.

Vsi zgroženi in prestrašeni so mislili, da je prikazen.

»Čemu ta preplah?« je rekel Jezus. »In zakaj se vam oglašajo dvomi? Poglejte moje roke in moje noge: jaz sem, prav jaz. Dotaknite se me. Prikazen nima mesa in kosti, kakor vidite, da jih imam jaz.«

Pokazal jim je roke in noge, oni pa od veselja še kar niso mogli verjeti. Bili so čisto iz sebe od začudenja.

»Imate kakšno jed?« jih je vprašal.

Ponudili so mu kos pečene ribe in gledali, kako jo je pojedel.

Nato je spregovoril:

»Še ko smo bili skupaj, sem vam povedal, da se mora izpolniti vse, kar piše o meni v Mojzesovih knjigah, pri prerokih in v Psalmih.«

Odprl jim je oči in začeli so dojemati Sveto pismo.

»Vidite, kaj piše,« je nadaljeval. »Mesija bo pretrpel smrt, tretji dan po smrti pa se bo vrnil v življenje. Piše pa tudi naslednje: zaradi njega bodo vsem ljudem na svetu razglasili, naj spremenijo svoje življenje, da jim bo Bog odpustil grehe. Torej: vi ste očividci in priče vsega tega. Z razglašanjem morate začeti tukaj v Jeruzalemu. Toda najprej vam bom jaz poslal to, kar je obljubil moj Oče. Počakajte tukaj v mestu, dokler se ne opremite z Božjo močjo.«

Potem jih je odpeljal ven iz mesta v vas Betanijo. Tam je dvignil roke, da bi jih blagoslovil. Med izrekanjem blagoslova jih je zapustil in se dvignil v nebesa. Učenci so popadali na tla in ga počastili. Nato so se polni veselja vrnili v Jeruzalem. Ves čas so bili v templju in slavili Boga.

Evangelist Luka

DELOVANJE JEZUSOVIH ODPOSLANCEV

Poglavja:  1   2   3   4   5   6   7   8   9   10   11   12   13   14   15   16   17   18   19   20   21   22   23   24   25   26   27   28

Prvi dnevi krščanske skupnosti

Apd 1

Dragi g. Teófil!

V svoji prvi knjigi sem predstavil začetek Jezusovega delovanja in učenja. Opisal sem vse, kar je delal, do takrat, ko ga je Bog vzel v nebesa. Če povzamem: Jezus je umrl na križu in nato svojim učencem jasno pokazal, da živi. To je prepričljivo dokazal na različne načine. Štirideset dni je prihajal k njim in jim govoril, da se začenja Božja vladavina. Preden se je dvignil v nebo, pa je v moči Svetega Duha svojim izbranim odposlancem dal nekaj pomembnih navodil.

Ko so bili torej nekega dne skupaj, jim je naročil: »Ne odhajajte še iz Jeruzalema, ampak počakajte na dar, ki ga je obljubil moj Oče. O tej obljubi sem vam že govoril. Janez je namreč ljudi krščeval s tem, da jih je potopil v vodo, vi pa boste v nekaj dneh krščeni tako, da vas bo Bog potopil v Svetega Duha.«

Ko so se učenci tako shajali z Jezusom, so ga kar naprej spraševali: »Gospod, ali ni zdaj končno pravi trenutek, da s svojo vladarsko oblastjo obnovite našo izraelsko državo?«

»Samo Oče odloča o tem, kdaj se bo to dokončno zgodilo,« je odgovoril Jezus. »Ne sprašujte se, kdaj bo nastopila prihodnja doba. Obljuba se v resnici začenja uresničevati že zdaj: napolnil vas bo Sveti Duh in z močjo, ki vam jo bo dal, boste pričali zame. Vsem ljudem boste z besedo in dejanjem pokazali, da sem že zavladal. Začeli boste v Jeruzalemu, nadaljevali v pokrajinah Judeji in Samaríji ter nato šli po vsem svetu.«

Po teh besedah se je Jezus pred njihovimi očmi dvignil v oblak in ta ga je zakril, tako da ga niso več videli. Učenci so še kar naprej gledali v nebo, kamor je šel. Medtem sta se poleg njih pojavila dva človeka, oblečena v belo.

»Dragi Galilejci,« sta rekla, »kaj še naprej stojite tukaj in gledate navzgor? Videli ste, kako je Bog Jezusa zdaj vzel v nebo. Toda gotovo se bo vrnil – točno tako, kakor je odšel.«

Oljska gora, kjer se je to zgodilo, je od Jeruzalema oddaljena kakšen kilometer. Navzoči so bili Jezusovi odposlanci:

- Peter,

- Janez,

- Jakob,

- Andrej,

- Filip,

- Tomaž,

- Bartolomej,

- Matej,

- Alféjev sin Jakob,

- Simon Skrajnež,

- Jakobov sin Juda.

Ti so se vrnili v mesto. V zgornjem nadstropju hiše, kjer so stanovali, so se vsi skupaj posvetili vztrajni molitvi. Pridružile so se jim tudi Jezusove učenke in Marija, Jezusova mati, ter njegovi bratje.

Nekaj dni zatem se je tam zbralo okrog sto dvajset Jezusovih učencev. Peter je vstal in jih nagovoril:

Dragi prijatelji!

Kralj David je v moči Svetega Duha že zdavnaj napovedal, kaj se bo zgodilo z Judom Iškarijotom. Tako je moralo biti in svetopisemska napoved se je zdaj izpolnila. Juda je bil del naše skupine in Bog mu je dal službo odposlanca, on pa je postal vodič tistim, ki so prišli aretirat Jezusa. Z zaslužkom od svoje izdaje je kupil neko zemljišče. Tam se je zgodilo, da je obležal z obrazom na tleh in z razparanim trebuhom, tako da mu je drobovje pogledalo iz telesa. To se je razvedelo po vsem Jeruzalemu. Zato tisto zemljišče imenujejo Hakeldamá, kar v aramejščini pomeni »Krvavo polje«.

V Knjigi psalmov piše:

»Njegov dom naj se izprazni,

nihče naj ne stanuje v njem!

In njegovo službo naj dobi kdo drug!«

Torej moramo najti nekoga, ki ga bo nadomestil. To je lahko samo kdo, ki je bil zraven ves čas, ko je med nami živel in deloval Vladar Jezus – od takrat, ko ga je krstil Janez, do takrat, ko ga je Bog vzel v nebo. Edino tak očividec bo lahko skupaj z nami razglašal, da se je Jezus vrnil v življenje.

Prisotni so predlagali dva: Jožefa in Matija. (Jožefu so sicer rekli Bársaba, imel pa je tudi rimsko ime Jústus.) Nato so molili:

»O Vladar Jezus, Juda se je izneveril vlogi odposlanca. Umrl je in odšel, kamor si zasluži. Ti veš, kaj je v vsakem človeku. Pokaži, koga od teh dveh si izbral, da ga zamenja.«

Žrebali so in izbran je bil Matija, ki se je tako pridružil enajsterici odposlancev.

Dobra novica za Jeruzalem

Apd 2

Na judovski praznik binkošti, ki je bil petdeseti dan po praznovanju pashe, so bili vsi Jezusovi učenci skupaj. Nenadoma se je z neba zaslišal hrup, podoben bučanju močnega vetra. To bobnenje je napolnilo vso hišo, v kateri so bili. Tedaj so zagledali nekaj podobnega ognju. Plamen se je razdelil, in ognjeni jeziki so se spustili na vsakega od njih. Vse je napolnil in prevzel Sveti Duh. Začeli so govoriti v raznih tujih jezikih; vsak je izgovarjal to, kar mu je v usta položil Duh.

Jeruzalem je bil zaradi praznika poln judovskih vernikov, ki so kot romarji prišli tja iz vseh dežel sveta. Zaradi trušča se je hitro zbrala pisana množica, ki kar ni mogla verjeti svojim ušesom. Vsak je namreč lahko slišal, da govorijo v njegovem jeziku. Bili so čisto iz sebe od presenečenja.

»Ali niso to Galilejci?« so se čudili. »Zakaj potem govorijo v naših maternih jezikih? Tukaj smo Parti, Médijci in Elámci; tukaj so ljudje iz Mezopotámije, Judeje, Ponta, iz province Azije, iz Frígije in Pamfílije, potem ljudje iz Egipta in iz libijskih krajev blizu Ciréne ter tisti s Krete; tukaj so Arabci, pa tudi ljudje iz Rima; nekateri so Judi po rodu, drugi pa so se v judovsko vero spreobrnili. Vsi slišimo, kako nam ti ljudje v naših jezikih govorijo o velikih in čudovitih stvareh, ki jih je storil Bog.«

Bili so čisto iz sebe. Drug drugega so zmedeno spraševali, kaj naj to pomeni. Nekateri pa so se vsemu skupaj smejali, češ: »Ti so se ga pa res dobro napili!«

Tedaj se je Peter skupaj s preostalo enajsterico postavil pred množico in jo nagovoril:

Dragi Judi in vsi vi, ki ste prišli v Jeruzalem!

Prosim, prisluhnite mi, tole vam moram povedati! Tile nikakor niso pijani. Motite se, nenazadnje je ura šele devet zjutraj. Ne, ampak pred vašimi očmi se izpolnjuje napoved preroka Joéla:

»Tako govori Bog:

Na koncu časov

bom s svojim Duhom preplavil vse človeštvo.

Vaše sinove in hčere bom navdihoval,

da bodo govorili v mojem imenu,

mladini bom pošiljal prodorna videnja,

starim ljudem pa pomenljive sanje.

Svojim služabnikom,

tako moškim kakor ženskam,

bom dal svojega Duha

in govorili bodo s preroškim navdihom.

Pred velikim in sijajnim dnem Božje sodbe

bom naredil svarilna znamenja

povsod, na nebu in na zemlji:

prelivala se bo kri,

gorelo bo in dvigali se bodo oblaki dima;

sonce bo potemnelo

in luna bo krvavo rdeča.

Bog pa bo rešil vsakogar,

ki ga bo priznal in ga prosil za pomoč.«

Dragi Izraelci! Naj vam spregovorim o Jezusu iz Nazareta. Dobro veste, kako je Bog jasno pokazal, da ga pošilja on sam. Spomnite se vseh neverjetnih čudežev, ki jih je naredil. Ti čudeži so dokaz, da je prek Jezusa deloval Bog. Vi pa ste ga izročili Rimljanom, ki sploh ne vejo za Božje zakone, in dosegli njegovo usmrtitev na križu. Bog je sicer vedel, kaj se bo zgodilo, vendar je pustil, da ste to storili. Tako je uresničil točno določen načrt, ki si ga je zadal vnaprej. Vi ste ga usmrtili, on pa ga je osvobodil smrti in ga vrnil nazaj v življenje. Smrt je nad njim izgubila vsako moč. O tem je govoril že kralj David, ki je Mesiju položil v usta naslednje besede:

»Boga imam vedno pred očmi

in ob njem sem na varnem,

zato sem poln veselja

in vriskam od sreče.

Čeprav bom umrl, sem poln upanja,

saj vem, da me ne boš pustil v svetu mrtvih.

Tvoj posvečenec sem,

zato ne boš dovolil, da mi telo strohni v grobu.

Pokazal si mi pot v življenje,

v tvoji bližini bom prekipeval od veselja.«

Dragi rojaki! Povejmo odkrito, kaj se je zgodilo z našim očakom Davidom. Umrl je in bil pokopan; njegov grob je še vedno tukaj. Toda bil je prerok in je dobro vedel, kaj mu je bilo obljubljeno. Bog se je zavezal in prisegel, da bo enega izmed njegovih potomcev povzdignil v kralja, kakor je bil on. David je videl, kaj bo Bog storil v prihodnosti, zato je v omenjenem psalmu govoril o Mesijevi vrnitvi v življenje. Prav za Mesija namreč velja, da ga »Bog ni pustil v svetu mrtvih« in da »njegovo telo ni strohnelo v grobu«.

Zdaj pa vam mi vsi lahko povemo, da je Bog znova oživil tega Jezusa! To smo videli na lastne oči. Potem ga je dvignil na častno mesto poleg sebe v nebesih. Tam je Jezus od Boga, svojega Očeta, prejel Svetega Duha, ki nam je bil obljubljen. Zdaj nas je preplavil z njim – to je to, kar se tukaj dogaja.

Saj se vendar David ni dvignil v nebesa, ampak je sam povedal takole:

»Bog je rekel mojemu Vladarju:

Sédi k meni, na častno mesto,

dokler ne porazim tvojih sovražnikov.«

Vsemu izraelskemu narodu naj bo torej brez dvoma jasno: tega Jezusa, ki ste ga vi poslali v smrt na križu, je Bog postavil za Vladarja in Mesija.

Poslušalci so bili globoko pretreseni. »Prijatelji, kaj naj zdaj naredimo?« so vprašali Petra in druge odposlance.

»Spremenite svoje življenje!« je odgovoril Peter. »Dajte se krstiti: nad vami bo izrečeno ime Mesija Jezusa in s tem boste priznali, da mu pripadate. Tako vam bo Bog oprostil grehe in dobili boste njegov dar, Svetega Duha. Tega je Bog obljubil vam in vašim potomcem, pa tudi mnogim drugim, ki jih bo povabil k sebi drugje po svetu.«

Peter je nadaljeval svoj govor in jih prepričeval še z mnogimi drugimi dokazi. Opozarjal jih je in spodbujal: »Rešite se iz te pokvarjene družbe!« Mnogi so sprejeli to, kar je govoril, in se dali krstiti. Tistega dne se je Jezusovim učencem pridružilo kakih tri tisoč ljudi.

Vsa krščanska skupnost je predano poslušala Jezusove odposlance, ki so jih vsak dan učili o Jezusu. Drug drugemu so si pomagali kakor velika družina. Skupaj so jedli Gospodovo večerjo in se posvečali molitvi. Odposlanci so delali mnoge osupljive čudeže, ki so vsem ljudem kazali, da med njimi zares deluje Bog. Vsi kristjani so bili tesno povezani. Vse je bilo v skupni lasti. Eden za drugim so prodajali posesti in drugo lastnino ter delili izkupiček med vse. Vsak je dobil, kolikor je potreboval. Vsak dan so se redno srečevali v templju, po svojih domovih pa so se shajali na Gospodovi večerji. Radodarno in gostoljubno so se družili ob jedi, prekipevali od veselja in slavili Boga za njegovo dobroto. Ves Jeruzalem jih je imel rad in Bog je dajal, da je število rešenih iz dneva v dan raslo.

Apd 3

Nekega dne sta tako šla Peter in Janez v tempelj. Bilo je ob treh popoldne, ob času popoldanske molitve. Ravno takrat so pred tempeljska vrata prinesli nekega berača, ki je bil hrom že od rojstva. Ta vrata so se imenovala Lepa vrata. Vsak dan so ga nosili tja, da bi lahko ljudi, ki so hodili v tempelj, prosil za denar.

Ko je ta človek zagledal Petra in Janeza, je tudi njiju prosil, naj se ga usmilita in mu kaj dasta. Peter pa se je zazrl naravnost vanj.

»Poglej naju,« mu je rekel.

Človek je torej gledal vanju in čakal, kdaj bo kaj dobil.

»Denarja nimam,« je rekel Peter, »dal pa ti bom to, kar imam. Sklicujem se na Mesija Jezusa iz Nazareta in ti v njegovem imenu ukazujem: postavi se pokonci in hodi!«

Peter je prijel hromega za desnico in ga dvignil. Takoj so se mu okrepila stopala in gležnji. Skočil je pokonci in začel hoditi. Skupaj z njima je šel v tempelj, kjer je hodil naokrog, poskakoval in slavil Boga. To so videli vsi. Prepoznali so ga: to je bil berač, ki je vedno sedel pri Lepih vratih. Bili so čisto iz sebe. Niso in niso mogli razumeti, kaj se je zgodilo z njim. Vsi v templju so presenečeno gledali, kako se ta človek drži Petra in Janeza. Sledili so jim v predprostor, ki se je imenoval Salomonova avla. Ko je Peter videl, da se zbira množica, jih je nagovoril:

Dragi Izraelci!

Kaj se čudite? Kaj gledate v naju? Ali mislite, da imava kakšno posebno moč? Ali mislite, da je ta človek shodil, ker sva tako zelo duhovna? Ne, temveč je to storil Bog, ki so ga častili naši predniki, Bog Abrahama, Izaka in Jakoba. S tem čudežem je pokazal veličastno moč svojega izbranega služabnika Jezusa. Vi ste ga izdali. Na sodbi ste se postavili proti njemu, tudi ko ga je Pilat hotel že osvoboditi. Odrekli ste se njemu, ki je bil posebej posvečen Bogu in je vedno delal prav. Rajši ste prosili Pilata, naj vam namesto njega izpusti nekega morilca. Tako ste usmrtili Jezusa – njega, ki prinaša življenje! Toda Bog ga je znova oživil. To lahko potrdimo, ker smo videli na lastne oči. Ta berač, ki stoji pred vami in ki ga dobro poznate, je zaupal v Jezusovo moč. Jezusovo ime, ki je bilo priklicano nanj, je v njem vzbudilo zaupanje in ga rešilo hromosti. Ker se je zanesel na Jezusa, je – kakor vidite – popolnoma ozdravel.

Dragi prijatelji! Prepričan sem, da niti vaši voditelji niti vi niste vedeli, kaj delate. Toda Bog je tako uresničil svoj načrt. Vsi preroki so namreč napovedovali, da bo Mesija doletelo trpljenje in smrt. To se je zdaj izpolnilo. Zato torej spremenite svoje življenje in se vrnite k Bogu! Izbrisal bo vaše grehe. Tako se bo za vas začelo obdobje obnove v Božji prisotnosti. Nato vam bo Bog znova poslal Jezusa, da bo zavladal kot vaš Mesija. Za to je bil izbran že prej, zdaj pa mora počakati v nebesih pri Bogu. Ko se bo vrnil, bo Bog obnovil vse stvarstvo in nastopila bo nova doba.

Vse to so že zdavnaj napovedali Božji preroki. Mojzes je na primer rekel: »Bog bo izbral nekoga izmed vas, da bo prerok, prav kakor jaz. Držite se vsega, kar vam bo rekel. Če ga kdo ne bo poslušal, bo odstranjen iz Božjega ljudstva.« Dogodke, ki smo jim priča v zadnjem času, so napovedovali tudi Samuel in vsi preroki, ki so prišli pozneje. Vam so namenjene Božje obljube, ki so jih razglašali. Na vas se nanaša tudi zaveza, ki jo je Bog sklenil z našimi predniki. Abrahamu je namreč zagotovil: »Zaradi enega izmed tvojih potomcev bom blagoslovil vse ljudi na svetu.« Ko je Bog znova oživil svojega izbranega služabnika Jezusa, ga je najprej poslal k vam. On vam prinaša obljubljeni blagoslov: zdaj se lahko rešite vsega slabega, kar je v vas, in se obrnete k Bogu.

Apd 4

Medtem ko sta Peter in Janez takole govorila z ljudmi, se je tam pojavilo tempeljsko vodstvo. Prišlo je nekaj duhovnikov, sam poveljnik tempeljske straže in nekaj ljudi iz skupine saducejev. Jezilo jih je, da sta nastopala kot učitelja, še bolj pa to, kar sta razglašala: da se je z Jezusom že začela velika vrnitev mrtvih v življenje. Aretirali so ju in ju poslali v pripor. Tam sta morala počakati do naslednjega dne, ker je bilo že pozno popoldne. Mnogi od teh, ki so poslušali njuno sporočilo, pa so začeli zaupati v Jezusa. Število kristjanov je naraslo na okrog pet tisoč.

Naslednji dan se je v Jeruzalemu sestal judovski véliki zbor – njihovi verski in politični voditelji ter verski strokovnjaki. Prisostvoval je glavni duhovnik Hana, pa tudi Kajfa, Janez, Aleksander ter drugi člani iz družine glavnih duhovnikov. Petra in Janeza so poklicali pred svoje sodišče in ju začeli zasliševati.

»Kako sta ozdravila tega človeka?« so vprašali. »Od kod vama ta moč? Kdo vaju je pooblastil?«

Takrat je Petra navdal Sveti Duh in besede so kar planile iz njega:

Spoštovani voditelji našega ljudstva!

Počasi se mi svita: danes sva na sodišču zato, ker sva storila nekaj dobrega. Sprašujete naju, kako je bolni človek ozdravel. No, naj bom odkrit. Vsem vam in vsem Izraelcem naj bo jasno: ta človek, ki stoji pred vami, je ozdravel zaradi moči Mesija Jezusa iz Nazareta. To se je zgodilo po njegovem pooblastilu! Tega Jezusa ste vi poslali v smrt na križu, toda Bog ga je vrnil v življenje. O njem govori tale napoved iz Svetega pisma:

»Kamen, ki ste ga vi, graditelji,

zavrgli kot neuporabnega,

je postal glavni, najpomembnejši del hiše.«

Samo Jezus rešuje in ozdravlja! Nikjer drugje ni te moči. Bog se je namreč odločil: priznati je treba, kdo je Jezus in kaj je naredil, ter se mu podrediti. Noben človek se ne bo rešil drugače.

Zbrane voditelje je presenetilo, kako naravnost in brez zadrege sta jih nagovorila Peter in Janez. Še posebej je bodlo v oči, da sta bila zgolj preprosta človeka, nepismena, brez kakršne koli izobrazbe. Očitno pa sta se družila z Jezusom. Toda voditelji niso mogli zanikati tega, kar se je zgodilo. Ozdravljeni človek je namreč stal prav tam, pred njimi, skupaj s Petrom in Janezom. Ukazali so jim, naj odidejo iz dvorane, kjer je zasedal zbor. Nato se je začela razprava.

»Kaj naj naredimo s tema dvema človekoma?« so premlevali. »Vsi v Jeruzalemu vejo, da sta naredila ta zgovorni čudež. Kako naj to zanikamo? Ampak moramo ju ustaviti, da se zadeva ne bo še bolj razširila med ljudmi. Zagroziti jima moramo, naj nehata govoriti o tem Jezusu in se sklicevati nanj. Nikomur več ga ne smeta omeniti.«

Poklicali so ju nazaj in jima rekli: »Niti besedice več o Jezusu – nikomur, pod nobenim pogojem. Popolnoma prenehajta širiti nauk o njem!«

»Sami se vprašajte, kaj je prav,« sta odgovorila Peter in Janez. »Ali Bog morda želi, naj poslušava vas bolj kot njega? Premislite še enkrat. Midva sva na lastne oči videla, kaj je naredil Jezus, in slišala, kaj je učil. Ne, o tem pač ne moreva molčati.«

Voditelji niso mogli najti nobenega razloga, da bi ju kaznovali. Še enkrat so jima zagrozili, nato pa so ju izpustili, saj so se bali, kaj bodo rekli ljudje. Vsi so namreč slavili Boga za to, kar se je zgodilo. Človek, ki je tako čudežno ozdravel, je bil hrom vse od rojstva, že več kot štirideset let.

Peter in Janez sta bila torej izpuščena. Takoj sta se vrnila k ostalim kristjanom in jim povedala, kaj so jima rekli verski in politični voditelji. Ko je krščanska skupnost to slišala, so skupaj začeli goreče moliti:

O Bog, ti si veliki Vladar! Ti si ustvaril nebo, zemljo in morje ter vse, kar je v njih. Ti si spregovoril našemu očaku Davidu, ki je bil tvoj služabnik. Sveti Duh ga je navdihnil, da je rekel:

»Zakaj so pogani čisto pobesneli?

Zakaj se ljudje lotevajo takih neumnosti?

Svetovni vladarji se pripravljajo na vojno

in voditelji sestankujejo.

Povezujejo se in se dogovarjajo,

kako se bodo uprli Bogu

in zrušili njegovega Mesija.«

Prav to se je zdaj zgodilo v tem mestu! Zbrali so se nasprotniki tvojega posvečenega služabnika Jezusa, sestali so se kralj Heród Antípa in guverner Poncij Pilat, poganski tujci in ljudje iz Izraela. In naredili so, kar si ti sam v svoji veliki moči in modrosti določil, da se mora zgoditi.

Zdaj pa poslušaj, o Bog, kako nam grozijo! Daj nam, svojim služabnikom, da bomo pogumno in brez zadrege razglašali tvoje sporočilo. Pokaži svojo silno moč! Ko se sklicujemo na tvojega izbranega služabnika Jezusa, naj se dogajajo ozdravljenja in drugi čudeži, ki kažejo nate.

Tedaj se je hiša, v kateri so bili, zatresla in vse je prevzel Sveti Duh. Vsi so začeli pogumno razglašati Božje sporočilo.

Vsi kristjani so bili tesno povezani. Bili so kakor en človek, o vsem so mislili in čutili enako. Nihče ni pravil, da njegova lastnina pripada njemu, ampak je vse veljalo za skupno. In Jezusovi odposlanci so z veliko močjo prepričevali ljudi in potrjevali, da se je Vladar Jezus vrnil v življenje. Očitno je bilo, da je Bog izredno naklonjen vsem kristjanom, saj prav nihče ni trpel revščine. Posestniki med njimi so namreč prodajali zemljišča in hiše ter izkupiček izročali Jezusovim odposlancem. Ta se je potem razdeljeval med vse, kolikor je kdo potreboval.

Eden takšnih je bil tudi Jožef, tempeljski služabnik, ki se je rodil na otoku Cipru. Odposlanci so mu dali vzdevek Bárnaba, kar pomeni »Tisti, ki opogumlja«. Prodal je zemljišče, ki ga je imel v lasti, prinesel denar in ga predal odposlancem.

Apd 5

Neki človek z imenom Hananíja pa je bil drugačen. Skupaj z ženo Safíro sta prodala neko posest in se dogovorila, da bosta del denarja na skrivaj obdržala zase. Hananíja je prinesel preostanek odposlancem in jim ga slovesno izročil.

»Hananíja,« se je oglasil Peter, »kako te je lahko Satan tako popolnoma prevzel? Drznil si se lagati Svetemu Duhu! Zakaj si naskrivaj zadržal nekaj denarja od prodanega zemljišča? Saj te ni nihče silil, da ga prodaš. In tudi ko si ga prodal, je bil denar tvoj in bi lahko z njim počel kar koli. Kako je mogoče, da ti je prišlo na pamet kaj takega? Dejansko si poskušal prevarati samega Boga, ne nas, ljudi!«

Hananíja se je ob teh besedah zgrudil mrtev na tla. Vse, ki so za to slišali, je bilo groza. Tam je bilo nekaj mladeničev, ki so zavili njegovo truplo, ga odnesli in pokopali.

Čez približno tri ure je tja prišla njegova žena, ki ni vedela, kaj se je zgodilo.

»Mi lahko prosim poveš,« jo je vprašal Peter, »ali sta zemljišče prodala za toliko in toliko?«

»Da,« je odgovorila, »za toliko.«

»Kako je to mogoče!« je vzkliknil Peter. »Skupaj sta se dogovorila, da bosta preizkušala meje Božje dobrote in kljubovala njegovemu Duhu. Vidiš, pogrebci so že pri vratih! Pokopali so tvojega moža in zdaj bodo še tebe.«

Ženska se je takoj mrtva zgrudila pred Petra. Mladeniči so vstopili in videli, da je umrla. Odnesli so jo in pokopali zraven njenega moža. Vso krščansko skupnost in sploh vse, ki so za to slišali, je bilo groza.

Odposlanci so torej delali mnoge čudeže, ki so kazali, da zdaj med Izraelci deluje Bog. Vsi Jezusovi učenci so se redno shajali v Salomonovi avli v templju. Drugi obiskovalci templja jim niso nasprotovali in tudi sicer so jih vsi zelo spoštovali. Zmeraj več ljudi se je začelo podrejati Vladarju Jezusu in mu zaupati. Kristjanom se je pridružila cela množica moških in žensk. Zaradi čudežev, ki so se dogajali, so ljudje kar na posteljah ali preprostih ležiščih nosili bolnike na ulice. Upali so, da bo prišel mimo Peter, da bi jih ozdravila že njegova senca, če bi padla nanje. Prihajale so množice, in to ne samo iz Jeruzalema, temveč tudi iz okoliških mest. S sabo so imeli bolnike in ljudi, ki so jih mučili hudobni duhovi. Vsi so ozdraveli.

Tedaj je glavnega duhovnika in skupino saducejev, ki so ga podpirali, popolnoma prevzela zavist. Odločili so se, da morajo ukrepati. Aretirali so Jezusove odposlance in jih odvedli v mestni zapor. Toda ponoči se je zgodilo tole: prišel je Božji angel, odprl vrata zapora, jih odpeljal na prostost ter jim naročil: »Pojdite v tempelj in vsem Izraelcem pogumno razglašajte sporočilo o življenju, ki ga je prinesel Mesija.« Tako so tudi storili. Navsezgodaj zjutraj so šli v tempelj in začeli učiti ljudi.

Glavni duhovnik in njegovi privrženci so na zasedanje vélikega zbora sklicali vse izraelske politične voditelje. Naročili so, naj jim iz zapora privedejo odposlance. Toda tempeljski stražarji, ki so jih šli iskat v zapor, jih tam niso našli. Vrnili so se in poročali: »Zapor je bil povsem varno zaklenjen in straža je bila lepo postavljena pred vrati. Toda ko smo jih odprli, ni bilo notri nikogar.« Poveljnik tempeljske straže in glavni duhovniki so si začeli razbijati glavo, kaj naj bi to pomenilo. Tedaj pa se je pojavil nekdo s sporočilom: »Pomislite, tisti ljudje, ki ste jih včeraj priprli, so zdaj v templju in mirno učijo ljudi.« Zato je poveljnik skupaj s stražarji odšel tja. Odvedli so Jezusove odposlance, vendar ne na silo, ker jih je bilo strah, da bi jih ljudje linčali.

Tako so jih privedli pred véliki zbor in sodna obravnava se je začela.

»Strogo smo vam prepovedali govoriti o tem Jezusu in širiti nauk o njem,« je rekel glavni duhovnik. »In kaj ste storili vi? S svojim sporočilom ste preplavili ves Jeruzalem! Okriviti nas hočete za usmrtitev tega človeka.«

Peter in odposlanci so odgovorili:

Boga je treba bolj upoštevati kot človeške voditelje! Vi ste Jezusa pokončali z usmrtitvijo na križu. Toda Bog, ki so ga častili naši predniki, ga je spet vrnil v življenje. Določil ga je za našega voditelja in osvoboditelja. Dvignil ga je na častno mesto poleg sebe. S tem daje Izraelcem priložnost, da spremenijo svoje življenje. Vrnejo naj se k njemu in odpustil jim bo grehe. Mi pa kot priče potrjujemo resničnost vsega tega. In ne samo mi, temveč tudi Sveti Duh. Bog ga je namreč zdaj podaril vsem, ki upoštevajo njegovo avtoriteto.

Člane vélikega zbora je zgrabil takšen bes, da so hoteli odposlance kar takoj usmrtiti. Toda eden izmed njih, Gamáliel, učitelj verskega prava, ki so ga spoštovali vsi Izraelci, jih je ustavil. Naročil je, naj odposlance za nekaj časa odpeljejo iz dvorane. Nato je zbrane nagovoril:

Dragi Izraelci!

Dobro premislite, kaj boste storili s temi ljudmi. Verjetno se spomnite, da se je pred časom pojavil neki Tevdá. Trdil je, da je nekaj posebnega, in uspelo mu je zbrati kakih štiristo privržencev. Toda ko je padel v boju, je njihova skupina razpadla in iz vsega skupaj ni bilo nič. Potem se je pojavil tudi Juda iz Galileje. V času davčnega popisa prebivalstva je spodbujal ljudi k neposlušnosti in jih povedel v upor proti Rimljanom. Tudi njega so ubili in vsi njegovi privrženci so se porazgubili. Moj nasvet je torej takšen: Opustite postopek proti tem ljudem in jih pustite pri miru. Če je to, kar hočejo in delajo, samo še ena človeška pobuda, bo propadla sama od sebe. Če pa je za vsem tem Bog, jih ne boste mogli ustaviti. Se morda hočete boriti proti Bogu?

Zbor je sprejel Gamálielov nasvet. Odposlance so poklicali nazaj in jih dali prebičati. Nato so jim ukazali, naj nehajo govoriti o Jezusu in se sklicevati nanj, ter jih izpustili.

Odposlanci so odšli vsi veseli. Bog jim je očitno naklonil čast, da trpijo sramoto zaradi svoje predanosti Jezusu. Zato so še naprej pogumno razglašali dobro novico o Mesiju Jezusu. Vsak dan so v templju in po domovih učili ljudi o njem.

Apd 6

Ljudi, ki so sledili Jezusovemu življenju in nauku, je bilo vedno več. Prišlo pa je do spora med domačini in tistimi, ki so govorili grško, čeprav so bili Judi. Slišati je bilo pritožbe, da so grško govoreče vdove prikrajšane pri vsakodnevnem razdeljevanju denarne pomoči.

Dvanajsterica odposlancev je sklicala zbor vseh Jezusovih učencev in jih nagovorila: »Dragi prijatelji! Mi, odposlanci, moramo razglašati Božje sporočilo. To je naša služba. Zato ni prav, da se ukvarjamo s financami. Predlagamo tole: premislite in poglejte, kdo med vami so preverjeni, sposobni ljudje, ki jih zares vodi in prežema Sveti Duh. Njih bomo imenovali za opravljanje te službe, mi pa se bomo posvetili molitvi in razglašanju sporočila o Jezusu.«

Predlog je bil všeč vsem zbranim. Izvoljeni so bili:

- Štefan, ki je globoko zaupal v Jezusa in ki je bil ves prevzet od Svetega Duha,

- Filip,

- Próhor,

- Nikánor,

- Tímon,

- Parmenáj,

- Nikolaj, ki je bil doma iz Antiohíje in ki ni bil Jud po rodu, ampak se je v judovstvo spreobrnil.

To sedmerico so pripeljali pred odposlance. Ti so v molitvi položili roke na vsakega od njih in jih tako zadolžili za opravljanje te službe.

Božje sporočilo se je uspešno širilo in skupina Jezusovih učencev v Jeruzalemu je močno zrastla. V Jezusa so začenjali zaupati tudi mnogi duhovniki.

Štefana je Bog bogato obdaril s svojo močjo. Delal je osupljive čudeže, ki so Izraelcem kazali, da zdaj med njimi deluje Bog. Nekateri ljudje pa so mu začeli nasprotovati in so se zapletli z njim v burno razpravo. Ti ljudje so pripadali tako imenovani »Sinagogi osvobojenih sužnjev« in so prihajali iz Ciréne ter iz Aleksandrije. Pridružili so se jim tudi nekateri iz provinc Kilíkije in Azije. Toda govoril je tako pametno in s takšnim Božjim navdihom, da mu niso mogli oporekati. Zato so podkupili nekaj ljudi, da so začeli širiti govorice: »Tale objestno govori proti Mojzesu in žali Boga. Slišali smo ga na lastna ušesa.«

Tako so povzročili pravo razburjenje med ljudmi, vključno s političnimi voditelji in verskimi strokovnjaki. Štefana so aretirali in privedli pred véliki zbor.

Na razpravi je najprej nastopilo nekaj prič, ki so ga bile pripravljene po krivici obdolžiti. »Ta človek,« so rekli, »kar naprej govori proti našemu svetemu templju in proti Mojzesovemu zakoniku. Mi sami smo ga slišali. Pravi, da bo tisti Jezus iz Nazareta ukinil ta tempelj ter zamenjal navade in izročila, ki jih imamo od Mojzesa.«

Vsi člani vélikega zbora so nepremično zrli v Štefana. Videli so, da izgleda kakor angel.

Apd 7

»No, kako je s tem,« ga je vprašal glavni duhovnik, »so te obtožbe resnične?«

In Štefan je začel svoj govor:

Dragi rojaki in spoštovani voditelji, prosim, prisluhnite mi!

Veličastni Bog se je našemu očaku Abrahamu razodel že v Mezopotamiji, še preden se je preselil v Harán. V videnju je spregovoril z njim in mu naročil:

»Zapusti svoje sorodnike in svojo deželo. Pojdi, preseli se v deželo, ki ti jo bom pokazal.«

Tako je Abraham zapustil svojo domovino in se naselil v Haránu. Po smrti svojega očeta se je nato preselil v to deželo, kjer zdaj živite. Bog mu tedaj ni dal v last nobene posesti, niti koščka te dežele. Dal mu je le obljubo, da bo dežela nekoč pripadala njemu in njegovim potomcem. In takrat je bil brez otrok. Bog pa mu je rekel tudi tole:

»Tvoji potomci bodo najprej živeli v tujini kot priseljenci. Ljudje tiste dežele jih bodo zasužnjili. Štiristo let jih bodo zatirali. Potem,« je rekel Bog, »pa bom kaznoval tisto ljudstvo in tvoji potomci bodo ušli iz njihove dežele. Prišli bodo sem, tukaj bodo molili in mi prinašali daritve.«

Nato je Bog stopil z Abrahamom v zavezo. Kot znamenje tega mu je dal obred obrezovanja. Ko se je torej rodil Izak, ga je osmi dan po rojstvu Abraham obrezal. Enako je Izak pozneje storil z Jakobom, Jakob pa z dvanajstimi očaki, začetniki našega naroda.

Eden izmed njih je bil Jožef. Iz zavisti so ga bratje prodali za sužnja in odpeljan je bil v Egipt. Toda Bog ga ni zapustil, ampak je bil z njim tudi tam. Rešil ga je iz vseh težav. Naredil ga je tako pametnega in sposobnega, da je postal všeč faraonu, egiptovskemu kralju. Ta mu je zaupal vodstvo nad vso egiptovsko deželo in upravljal je z vsemi kraljevimi zadevami. Potem je povsod v Egiptu in v Kánaanu prišlo do hudega pomanjkanja hrane. Ljudje so zelo trpeli in tudi naši predniki niso imeli več kaj jesti. Toda Jakob je slišal, da je v Egiptu mogoče dobiti hrano, zato je svoje sinove, naše očake, prvič poslal tja. Ob njihovem drugem obisku je Jožef svojim bratom razkril, kdo je. Tako je faraon spoznal Jožefovo družino. Nato je Jožef poslal sporočilo svojemu očetu Jakobu, naj se z vso rodbino preseli v Egipt. Vseh skupaj jih je bilo petinsedemdeset. Jakob je torej odšel v Egipt. Tam so potem živeli on in naši očaki in tam tudi umrli. Po smrti so jih prenesli nazaj v Síhem in jih pokopali v grobnici, ki jo je Abraham kupil od Hamórjevega plemena.

Končno je nastopil čas, ko naj bi se Božja obljuba Abrahamu izpolnila. V Egiptu so Jakobovi potomci narasli že v številčno ljudstvo. Takrat je na oblast prišel kralj, ki o Jožefu ni vedel ničesar. Začel je izkoriščati in zatirati naše prednike. Silil jih je, da so puščali svoje dojenčke na samem, da bi umrli. In tedaj se je rodil Mojzes, ki je bil izredno lep otrok. Njegovi starši so doma skrbeli zanj tri mesece. Ko so ga končno morali zapustiti, ga je rešila faraonova hči. Vzela si ga je za sina in ga tako tudi vzgojila. Deležen je bil vse izobrazbe, ki jo je bilo mogoče dobiti v Egiptu. Postal je dober govornik in se zelo izkazal tudi v dejanjih.

Ko je bil Mojzes star štirideset let, se je odločil, da bo pomagal svojemu ljudstvu. Nekega dne je videl, kako se neki Egipčan znaša nad enim od Izraelcev. Priskočil mu je na pomoč in dal Egipčanu, kar mu gre – potolkel ga je do smrti. (Mislil si je namreč, da bo njegovim rojakom jasno, da ga Bog pošilja kot njihovega osvoboditelja. Toda oni tega niso dojeli.) Naslednjega dne je videl, kako se tepeta dva Izraelca. Vmešal se je in ju pozval, naj se pobotata:

»Poslušajta, oba sta Izraelca,« jima je rekel, »zakaj se takole znašata drug nad drugim?«

Toda tisti, ki je začel prepir, je odrinil Mojzesa stran.

»Od kdaj si ti naš vladar?« mu je rekel. »In kdo te je sploh postavil za razsodnika v naših zadevah? Me boš kar ubil, tako kot si včeraj tistega Egipčana?«

Zaradi tega je Mojzes pobegnil iz Egipta in se naselil v deželi Midján. Tam sta se mu rodila dva sinova.

Minilo je še štirideset let. Nekega dne je bil Mojzes v puščavi blizu gore Sinaj. Tam je zagledal grm, ki je gorel, in v njegovih plamenih se je pojavil angel. Mojzes si je ves začuden hotel to reč ogledati bolj od blizu, ko ga je ustavil Božji glas:

»Jaz sem Bog tvojih prednikov, Bog Abrahama, Izaka in Jakoba.«

Mojzes se je začel tresti od strahu. Grma si ni upal več niti pogledati.

»Sezuj se,« je nadaljeval Bog, »stojiš na svetem kraju. Zelo dobro sem videl, v kakšnih težavah je moje ljudstvo v Egiptu. Slišal sem njihovo obupano vzdihovanje. Sem dol sem prišel zato, ker jih hočem osvoboditi. Zdaj pa pojdi, pošiljam te nazaj v Egipt.«

Kaj se je torej zgodilo? Mojzesa so Izraelci najprej zavrgli. Rekli so mu: »Od kdaj si ti naš vladar, kdo te je sploh postavil za razsodnika v naših zadevah?« Bog pa je izbral prav njega za njihovega voditelja in osvoboditelja. Skupaj z njim je poslal angela, ki se mu je pokazal v gorečem grmu. Prav Mojzes jih je popeljal v svobodo. Štirideset let je med njimi delal čudeže, najprej v Egiptu, potem pri Rdečem morju in nato v puščavi. Ti so potrjevali, da med njimi deluje Bog. In ravno Mojzes je Izraelcem napovedal tole:

»Bog bo izbral nekoga od vas, da bo tak prerok kakor jaz.«

Prav Mojzes je bil z našimi predniki in je vodil njihovo zborovanje, ko so se zbrali v puščavi. Njemu je na gori Sinaj govoril angel in on je prejel naročila, ki vodijo v življenje. Posredoval naj bi jih nam, vendar ga naši predniki sploh niso hoteli poslušati. Zavrnili so ga in začeli razmišljati, kako bi se vrnili v Egipt.

»Kaj je s tem Mojzesom?« so rekli njegovemu bratu Aronu. »Odpeljal nas je iz Egipta, zdaj pa je kar izginil. Izdelaj nam kakšnega boga, ki nas bo peljal nazaj.«

Naredili so kip teleta in pred njim opravili žrtvovanje, kakor da bi bil bog. Potem so praznovali in proslavljali v čast bogu, ki so ga sami izdelali.

Tako jih je Bog zapustil. Prepustil jih je samim sebi in začeli so častiti nebesna telesa. O tem govori preroška knjiga:

»Izraelci, tistih štirideset let v puščavi

svojih žrtev niste darovali meni.

S seboj ste nosili Mólohovo svetišče

in simbol Rajfána, svojega zvezdnega boga.

Takšne bogove ste si naredili in jih častili.

Zato vas bom poslal v izgnanstvo

v Babilon in še dlje.«

Naši predniki so imeli na poti skozi puščavo šotor, kjer se je Bog srečeval z njimi in jim je govoril. Izdelan je bil točno tako, kot je Bog naročil Mojzesu, natančno po vzorcu, ki mu ga je pokazal. Ta šotor je prehajal iz roda v rod. Naši predniki so ga nosili s sabo, ko je Bog pod Józuetovim vodstvom pregnal poganske narode. Prinesli so ga v deželo, ki jim jo je dal Bog, in ga uporabljali do časa kralja Davida, Božjega ljubljenca. Ta je prosil Boga, naj mu dovoli zgraditi svetišče, kjer bo stalno prebival med Izraelci. To je uresničil njegov sin Salomon, ki je zgradil tempelj. Toda Bog, ki je nad vsem, ne živi v zgradbah, ki jih naredijo ljudje. To je pojasnil že eden od prerokov:

»Nebesa so kraj, s katerega vladam,

govori Bog,

in zemlja je kakor preproga

pod mojim prestolom.

Kakšen tempelj bi mi radi postavili,

le kaj bi bilo primerno bivališče zame?

S svojo močjo sem namreč ustvaril

vse, kar obstaja.«

Oh, kako trdovratni in trmasti ste! Kako pogansko razmišljate! Nočete poslušati Boga. Nenehno se upirate Svetemu Duhu. Takšni ste kot vaši predniki. Prav vam je Bog zaupal Mojzesov zakonik in prinesli so vam ga celo angeli, vi pa se ga ne držite! Vaši predniki so obsojali in zatirali čisto vsakega preroka. Preroki so napovedovali prihod Božjega služabnika, ki bo vedno ravnal prav, vaši predniki pa so jih pobijali. Vi pa ste to prignali do skrajnosti: tega Božjega služabnika ste zdaj izdali in umorili!

Članom vélikega zbora, ki so poslušali Štefana, je prekipelo. Sikali so od besa. Štefan pa je bil ves prevzet od Svetega Duha. Ozrl se je navzgor proti nebu in zagledal sijaj Božje navzočnosti. Tam je stal Jezus, na častnem mestu poleg Boga.

»Vidim v odprta nebesa,« je rekel, »Sin človekov je prišel do svoje časti in zdaj se je pred Bogom zavzel zame.«

Prisotni so začeli na ves glas kričati. Zamašili so si ušesa in vsi skupaj planili na Štefana. Nagnali so ga ven iz mesta in začelo se je linčanje. Obmetavali so ga s kamenjem – takšna smrt je bila predvidena za bogokletnike. Priče, ki so ga obtožile in ki so morale pri tem sodelovati, so svoja zgornja oblačila zaupale nekemu mladeniču Savlu. V Štefana so metali kamne, on pa je molil.

»Vladar Jezus,« je zaklical, »izročam se ti.« Potem je pokleknil. »O Vladar,« je zavpil na ves glas, »prosim, ne kaznuj jih za ta greh.«

Tako je umrl.

Apd 8

Bogu predani ljudje so ga pokopali in na ves glas žalovali za njim.

Tedaj se je za krščansko skupnost v Jeruzalemu začel čas hudega zatiranja. Kristjani so se razbežali po provincah Judeji in Samaríji; v Jeruzalemu so ostali le odposlanci. Savel, ki je podpiral Štefanovo usmrtitev, se je pridružil pregonu. Z vso silo je hotel uničiti Jezusovo skupnost. Nenapovedano je vpadal v hiše, kjer so se zbirali Jezusovi učenci. Moške in tudi ženske je dajal na silo odvesti, nato pa poskrbel, da so končali v zaporu.

Dobra novica za Judejo in Samaríjo

Kristjani, ki so zbežali iz Jeruzalema, so hodili iz kraja v kraj in povsod razglašali dobro novico o Jezusu. Eden takšnih je bil Filip. Šel je v glavno mesto Samaríje in njegovim prebivalcem razglasil, da je končno prišel obljubljeni Mesija. Zbralo se jih je mnogo, ki so pozorno prisluhnili njegovemu sporočilu. Kar gnetli so se okrog njega, da bi ga slišali in da bi videli presenetljive čudeže, ki jih je delal. Mnogi ljudje so bili namreč rešeni hudobnih duhov in ti so jih zapuščali z glasnim kričanjem. Ozdravljenih je bilo tudi precej hromih in drugih invalidov. V mestu je zavladalo veliko veselje.

Tam je že dalj časa živel tudi neki Simon. Ukvarjal se je z magijo in z njo navduševal Samarijane. Trdil je, da je nekaj posebnega. Vsi meščani, tako revni kot bogati, so ga poslušali in občudovali. »Ta Simon ni nič manj kot bog,« so govorili. »Božanstvo, ki mu pravimo ›Velika moč‹, je prišlo med nas.«

Vse to se je dogajalo že precej časa, zdaj pa so ljudje začeli zaupati Filipovemu sporočilu. Razglašal jim je, da je nastopila Božja vladavina, in jim govoril o Mesiju Jezusu. Mnogo moških in žensk se je dalo krstiti. Simon je videl vse te čudeže, ki so kazali na Božje delovanje. Bil je ves iz sebe. Tudi on je začel verovati in bil krščen. Od tedaj naprej je bil vedno ob Filipu.

Odposlanci v Jeruzalemu so zvedeli, da so prebivalci Samaríje prisluhnili Božjemu sporočilu, zato so k njim poslali Petra in Janeza. Prišla sta tja in molila za spreobrnjence, da bi jim Bog dal Svetega Duha. Zaenkrat so se samo s krstom pridružili Vladarju Jezusu, moč Svetega Duha pa jih še ni prevzela. Odposlanca sta torej v molitvi polagala roke na vsakega od njih in drug za drugim so prejemali Svetega Duha.

Simon je ostrmel: Peter in Janez sta samo položila roke na ljudi in prejeli so Svetega Duha! Takoj jima je ponudil denar, da bi od njiju kupil to duhovno moč.

»Prosim, dajta še meni to sposobnost,« je rekel, »da bo vsak, na kogar bom položil roke, dobil Svetega Duha.«

»Bog naj pokonča tebe in tvoj denar!« ga je ostro zavrnil Peter. »Kako ti lahko pade na pamet, da se da moč, s katero naju je obdaroval Bog, kupiti z denarjem? Ti sploh ne spadaš k nam in ne moreš biti del tega, kar se tukaj dogaja. Bog vidi vate in ve, da je tvoje mišljenje čisto zgrešeno. Spremeni svoje življenje! Reši se svojih slabih nagnjenj in prosi Boga, naj ti oprosti, da si pomislil kaj takega. Vidim, kaj te sicer čaka: končal boš v bridkosti in okovih. To bo kazen za tvojo pokvarjenost.«

»Prosim, molita zame!« je odgovoril Simon. »Prosita Boga, da me res ne doleti to, kar sta rekla.«

Tako sta Peter in Janez razglasila Božje sporočilo Samarijanom; potrdila sta ga z besedo in dejanjem. Nato sta se vrnila v Jeruzalem in spotoma razglasila dobro novico o Jezusu še po mnogih samaríjskih vaseh.

Potem se je pred Filipom pojavil Božji angel z naročilom: »Odpravi se na pot. Opoldne, v največji vročini, odpotuj po opuščeni cesti, ki se iz Jeruzalema spušča v Gazo.« In Filip je odšel.

Ravno takrat se je po tej cesti vozil neki visoki etiopski uradnik. Bil je finančni upravitelj na dvoru etiopske kraljice, ki je nosila naziv »kandáka«. Kot romar je obiskal Jeruzalem, da bi počastil Boga Izraelcev in v templju opravil molitve, zdaj pa se je vračal domov. V svoji kočiji je bral knjigo preroka Izaija.

Sveti Duh je rekel Filipu: »Pojdi tja, ujemi tisto kočijo.«

Filip je torej pritekel h kočiji in slišal, kako uradnik na glas bere Izaijevo knjigo.

»Ali veste, kaj pomeni to, kar berete?« je zaklical.

»Pravzaprav nimam pojma,« je odvrnil uradnik, »nekdo bi mi moral pojasniti.«

Povabil je Filipa, naj se mu pridruži v kočiji. Bral je tale odlomek:

»Odvedli so ga kakor ovco, ki bo zaklana,

on pa je molčal kot jagnje, ko mu strižejo volno.

Sploh ni odprl svojih ust.

Ker se je tako ponižal,

je bil sodni proces proti njemu razveljavljen.

Kdo lahko opiše njegovo potomstvo?

Njegovo življenje je vzeto z zemlje.«

»Prosim vas,« je rekel uradnik Filipu, »mi lahko poveste, o kom tukaj govori prerok? O sebi ali o kom drugem?«

Tako je Filip lahko začel govoriti. Izhajal je iz tega odlomka in uradniku razložil dobro novico o Jezusu. Ko sta se tako vozila naprej, sta na nekem kraju ob cesti zagledala vodo.

»O, voda!« je vzkliknil uradnik. »Zakaj se ne bi krstil?«

Vozniku kočije je ukazal, naj ustavi. Skupaj s Filipom sta stopila v vodo in Filip ga je krstil. Takoj ko sta prišla iz vode, je Filip izginil – Božji Duh ga je odnesel proč. Uradnik ga ni več videl, ampak je ves vesel nadaljeval svojo pot.

Filip pa se je znašel v mestu Ašdód. Odpravil se je v Cezaréjo in spotoma po vseh mestih razglašal dobro novico o Jezusu.

Sporočilo gre naprej med pogane

Apd 9

Savel je nadaljeval s svojimi besnimi grožnjami, da bo dal pobiti učence Vladarja Jezusa. Sestal se je z glavnim duhovnikom in zaprosil za priporočilna pisma, naslovljena na sinagoge v Damasku. V njih je dobil pooblastilo za aretacijo vsakega pripadnika »Jezusove poti«, naj bo moški ali ženska. Te naj bi dal nato prisilno privesti v Jeruzalem.

Savel se je torej odpravil v Damask. Na poti, ko je bil že blizu mesta, pa se je nenadoma okrog njega zabliskala močna svetloba z neba. Savel je padel na tla.

»Savel! Savel!« mu je spregovoril neki glas. »Kaj me zatiraš?«

»Kdo ste, Gospod?« je vprašal Savel.

»Jaz sem Jezus,« je odgovoril glas. »Jaz sem tisti, ki ga ti zatiraš. Zdaj pa me poslušaj: vstani in pojdi v mesto. Tam ti bo nekdo povedal, kaj moraš narediti.«

Ljudje, ki so spremljali Savla, so nemo obstali. Nekaj so slišali, videli pa niso nikogar. Ko se je Savel pobral s tal, je ugotovil, da ne vidi. V Damask so ga pripeljali tako, da ga je nekdo držal za roko. Tri dni je bil slep in ni nič jedel ne pil.

V Damasku je živel neki Jezusov učenec Hananíja. Imel je videnje.

»Hananíja!« mu je rekel Vladar.

»Da, Gospod,« je odvrnil.

»Odpravi se v Ravno ulico,« je nadaljeval Jezus, »in v Judovi hiši povej, da bi rad govoril s Savlom iz Tarza. Ravno zdaj moli – imel je videnje, kako k njemu pride neki Hananíja, položi nanj roke in se mu povrne vid.«

»O naš Vladar,« je vzkliknil Hananíja, »mnogi so mi govorili o tem človeku. V Jeruzalemu se je grozljivo znašal nad tvojimi ljudmi! Tukaj v Damasku je zato, da bi aretiral vse, ki te častijo. To pooblastilo je dobil od glavnih duhovnikov.«

»Ti le pojdi, Hananíja,« mu je rekel Jezus, »Savla sem izbral za svojega posebnega služabnika. Poslal ga bom po svetu, da bo tujcem in njihovim vladarjem govoril o meni, pa tudi Izraelcem. Jaz sam bom Savlu pokazal, kaj vse mu je usojeno. Ker mi pripada, bo moral tudi sam prestati hude stvari.«

Hananíja je torej odšel v tisto hišo. Položil je roke na Savla in rekel:

»Dragi Savel, pošilja me Jezus, naš Vladar, ki si ga videl na poti sem. Poslal me je, da bi se ti povrnil vid in da bi te prevzel Sveti Duh.«

Savlu je takoj z oči odpadlo nekaj podobnega ribjim luskinam. Spet je videl. Dvignil se je in se dal krstiti. Potem je nekaj pojedel in si opomogel.

Nato je Savel nekaj časa ostal pri Jezusovih učencih v Damasku. Brez odlašanja je začel po sinagogah razglašati novico o Jezusu. »To je Božji Sin,« jim je zatrjeval. Vsi, ki so ga slišali, so bili čisto iz sebe od presenečenja. »Ali ni to tisti, ki se je šel v Jeruzalemu pravo vojno proti ljudem, ki častijo Jezusa?« so govorili. »Ali ni zdaj prišel sem, da bi jih aretiral in privedel na sodišče, ki ga vodijo glavni duhovniki?« Savel pa je nastopal samo še bolj odločno. S svojimi trdnimi dokazi, da je Jezus Mesija, je Jude iz Damaska povsem stisnil v kot. Sploh mu niso mogli ugovarjati.

Čez nekaj časa so Judi prišli do zaključka, da je treba Savla ubiti. Noč in dan so čakali nanj pri mestnih vratih, da bi ga prijeli. Savel pa je za to izvedel, zato so ga njegovi neke noči v veliki košari spustili skozi odprtino v zidu.

Savel je prišel v Jeruzalem. Tam se je hotel pridružiti skupini Jezusovih učencev, vendar ti niso verjeli, da je res začel slediti Jezusu. Zelo so se ga bali. Nato pa se je zanj zavzel Bárnaba in ga peljal k odposlancem. Povedal in pojasnil jim je vse: kako je Savel na poti zagledal Vladarja Jezusa, kako je Vladar govoril z njim in kako je Savel v Damasku pogumno zastopal Jezusa.

Tako je Savel ostal pri njih in se pridružil njihovemu delovanju v Jeruzalemu. Pogumno je razglašal sporočilo o Vladarju Jezusu. Z nekaterimi grško govorečimi Judi pa se je spustil v tako hudo polemiko, da so ga hoteli kar ubiti. Kristjani, ki so za to izvedeli, so ga hitro pospremili v pristanišče Cezaréjo in ga od tam poslali v Tarz.

Takrat je za Jezusovo skupnost povsod po Judeji, Galileji in Samaríji nastopilo obdobje, ko je nihče ni ogrožal. Spoštovala in častila je svojega Vladarja ter se opirala na Svetega Duha. Ta ji je stal ob strani ter jo spodbujal in opogumljal. Zato je napredovala in postajala vse številčnejša.

Peter je zdaj potoval iz kraja v kraj. Tako je ob neki priložnosti obiskal kristjane v Lídi. Tam je srečal nekega Enéja, ki je bil hrom. Že osem let je bil priklenjen na posteljo.

»Enéj,« je vzkliknil Peter, »Mesija Jezus te ozdravlja! Dvigni se in pospravi posteljo.«

Takoj je vstal. Mnogi ljudje v Lídi in v Šarónski ravnini so to videli in začeli zaupati v Vladarja Jezusa.

V bližnjem mestu Jópa je živela Jezusova učenka Tabíta (njeno ime pomeni »Gazela«). Vedno je pomagala revnim in sploh je je bila sama dobrota. Toda prav tedaj je zbolela in umrla. Njeno truplo so umili in ga položili v sobo v zgornjem nadstropju. Jópa je blizu Líde in kristjani so vedeli, da je tam na obisku Peter. Hitro so poslali ponj dva moška s sporočilom: »Prosimo, čim prej moraš priti k nam. Mudi se, ne odlašaj.« Peter je takoj odšel z njima.

Pripeljala sta ga v sobo v zgornjem nadstropju. Tam je bilo zbranih veliko revnih vdov, ki jim je Gazela pomagala. Silno so jokale. Obstopile so Petra in mu kazale svoja ogrinjala in oblačila, ki jim jih je sešila.

Peter je vse poslal iz sobe. Spustil se je na kolena in molil, potem pa se je obrnil k truplu ter zaklical:

»Vstani, Tabíta!«

In res je odprla oči. Ko je prepoznala Petra, se je vzravnala na svoji postelji, on pa jo je prijel za roko in ji pomagal vstati. Potem je poklical vdove in vso krščansko skupnost. Gazela je bila spet med njimi – živa!

To se je razvedelo po vsej Jópi in mnogi so začeli zaupati v Vladarja Jezusa. Zato je Peter ostal tam precej časa. Stanoval je pri nekem usnjarju Simonu.

Apd 10

V mestu Cezaréja je živel neki Kornelij. Bil je eden izmed oficirjev rimske vojaške enote, ki se imenuje Italski bataljon. Kornelij je veroval v Izraelovega Boga. Predano ga je častil skupaj z vso družino in s podrejenimi, ki so živeli v njegovi hiši. Mnogim revnim Judom je pomagal s svojim denarjem in se vztrajno posvečal molitvi.

Nekega dne je imel ob popoldanski molitvi videnje. Prav razločno je videl, kako je k njemu prišel Božji angel in ga poklical.

»Kornelij!«

»Gospod, kaj želite?« je izdavil Kornelij. Strmel je vanj in grabila ga je groza.

»Bog je uslišal tvoje molitve,« je odgovoril angel. »Skupaj z darovi, s katerimi si pomagal revnim, jih je sprejel kot prijetno daritev. Zdaj torej napravi takole: pošlji svoje služabnike v Jópo po nekega Simona, ki se imenuje tudi Peter. Živi kot gost pri nekem drugem Simonu, usnjarju. Njegova hiša je ob morju.«

Potem je angel odšel. Kornelij je poklical dva služabnika in enega vojaka, ki je prav tako veroval v Boga in je bil del njegovega osebnega spremstva. Podrobno jim je razložil vse in jih poslal v Jópo.

Naslednji dan okrog poldneva so se že bližali mestu. Prav tedaj se je Peter povzpel na ravno streho hiše, kjer je bival; šel je molit. Potem je postal lačen in hotel kaj pojesti. Medtem ko so mu pripravljali kosilo, pa je imel videnje. Nebo se je odprlo in zagledal je nekaj, kar je bilo podobno velikemu platnenemu prtu. Zdelo se je, kot da ga nekdo drži za štiri vogale in spušča na zemljo. V njem so bile vse vrste živali, vključno s plazilci in ptiči. Tedaj je zaslišal glas:

»Daj, Peter, zakolji jih in pojej!«

»Joj, ne, Gospod,« je odgovoril Peter, »tega nikakor ne morem storiti. Nikoli nisem jedel ničesar, kar po naših judovskih predpisih velja za umazano in neprimerno za jed.«

»Poslušaj, Peter,« se je znova zaslišal glas, »Bog je očistil te jedi, ti pa jih imaš še vedno za umazane. Ne počni tega!«

To se je ponovilo trikrat, potem pa se je stvar dvignila nazaj v nebo. Peter je bil pošteno zbegan. Le kaj naj bi pomenilo to videnje? Ljudje, ki jih je poslal Kornelij, pa so medtem zvedeli, kje je Simonova hiša, in so že stali pri vratih.

»Je tukaj v gosteh neki Simon, ki se imenuje tudi Peter?« so zaklicali.

Peter si je še naprej belil glavo s svojim videnjem in je bil ves zatopljen v svoje misli, ko mu je Sveti Duh rekel:

»Peter, trije ljudje te iščejo. Pojdi dol in brez pomislekov odidi z njimi. Jaz sem jih poslal.«

Peter je prišel s strehe.

»Mene iščete,« jim je rekel. »Zaradi česa ste prišli?«

»Pošilja nas oficir Kornelij,« so mu odgovorili. »On časti Izraelovega Boga in živi v pravem odnosu z njim. Vsi Judi o njem govorijo le najboljše. Božji angel mu je naročil, naj vas povabi k sebi domov in naj posluša, kar mu boste povedali.«

Peter jih je povabil naprej in jih prepričal, da so tam prenočili.

Naslednji dan se je odpravil z njimi. Spremljali so ga nekateri kristjani iz Jópe. Dan pozneje so prišli v Cezaréjo. Kornelij jih je že pričakoval. Za to priložnost je k sebi povabil sorodnike in nekaj dobrih prijateljev. Ko je Peter prispel, ga je prišel Kornelij pozdravit. Pokleknil je pred njega in ga začel častiti. Peter ga je hitro dvignil pokonci.

»Vstanite,« mu je rekel, »sem samo človek, tako kot vi.«

Tako je Peter med prijaznim pogovorom s Kornelijem brez zadržkov vstopil v njegovo hišo. Ko je zagledal veliko ljudi, ki so se tam zbrali, jim je rekel:

»Gotovo se zavedate, da nam, Judom, vera prepoveduje družiti se s pogani in vstopati v njihovo hišo. Meni pa je Bog pokazal, naj nikogar nimam za umazanega ali neprimernega za druženje. Zato sem se brez ugovorov odzval na vaše povabilo. Zdaj pa mi, prosim, razložite, zakaj ste me poklicali.«

»Pred tremi dnevi,« je odgovoril Kornelij, »sem ravno ob takšni popoldanski uri tukaj doma molil. Naenkrat je pred mano stal neki moški v svetleči obleki. ›Kornelij,‹ mi je rekel, ›Bog je uslišal tvoje prošnje in ti bo povrnil dobroto, ki si jo izkazal revnim. Pošlji nekoga v Jópo po Simona Petra. Stanuje ob morju, kot gost pri usnjarju Simonu.‹

Takoj sem poslal po vas in res lepo, da ste prišli. No, zdaj smo vsi tukaj zbrani v Božji navzočnosti, ker želimo slišati, kaj vam je naročil Bog.«

In Peter jih je nagovoril:

Zdaj šele vidim, kako res je, da Bog ne dela razlik med ljudmi! Všeč so mu vsi, ki ga častijo in delajo, kar je prav, ne glede na to, iz katerega naroda so.

Bog je svoje sporočilo poslal Izraelcem. Gre za dobro novico, da Mesija Jezus prinaša mir in spravo. On je Vladar vsega človeštva!

Gotovo veste, kaj se je pred nedavnim dogajalo po vsej izraelski deželi. Začelo se je v Galileji, potem ko je Janez vse pozval h krstu. Gotovo ste slišali za Jezusa iz Nazareta. Bog ga je postavil za Vladarja in osvoboditelja ter ga navdal z močjo Svetega Duha. Jezus je potoval naokrog in bil dober do vseh ljudi: ozdravljal jih je in osvobajal izpod hudičeve oblasti, saj mu je Bog vedno stal ob strani. Mi smo očividci vsega, kar je naredil v Izraelu in v mestu Jeruzalemu.

Potem pa so Jezusa pokončali z usmrtitvijo na križu. Toda po treh dneh ga je Bog znova oživil in dal, da so se ljudje dejansko srečevali z njim. Vendar ga niso videli vsi Judi. Ko se je Jezus vrnil v življenje, smo ga videli mi in smo z njim tudi jedli in pili. Nas je namreč Bog izbral za očividce, da z besedo in dejanjem potrdimo resničnost teh dogodkov. Naročil nam je, naj ljudem razglasimo dobro novico in jasno sporočimo njegovo odločitev: Jezus je postavljen za Vladarja in sodnika vseh ljudi – živih in mrtvih. Njega so napovedovali vsi preroki. Govorili so: on nas bo rešil krivde; vsakomur, ki zaupa vanj, bo Bog odpustil grehe.

Peter še ni končal, ko je poslušalce nenadoma prešinila moč Svetega Duha. Judovski kristjani, ki so prišli s Petrom iz Jópe, so bili čisto iz sebe, ko so videli, da Bog daje Svetega Duha tudi poganom. Slišali so jih, kako govorijo v raznih neznanih jezikih in vzneseno slavijo Boga.

»Tem ljudem je Bog dal Svetega Duha točno tako kakor nam,« je spregovoril Peter. »Zakaj ne bi bili zdaj tudi krščeni? Lahko kdo temu nasprotuje?«

Tako je naročil, naj jih s krstom pridružijo Mesiju Jezusu. Oni pa so ga prosili, naj pri njih ostane še nekaj dni.

Apd 11

Jezusovi odposlanci in drugi kristjani v Judeji so zvedeli, da so tudi pogani sprejeli Božje sporočilo. Ko je Peter prišel v Jeruzalem, so ga nekateri judovski kristjani začeli obsojati.

»Šel si k poganom na dom,« so mu očitali, »in se celo družil z njimi pri jedi.«

Zato jim je Peter razložil vse lepo po vrsti:

Bil sem v Jópi. Med molitvijo sem imel videnje. Zagledal sem nekaj, kar je bilo podobno velikemu platnenemu prtu. Zdelo se je, kot da ga nekdo drži za štiri vogale in ga iz neba spušča proti meni. Napeto sem opazoval, ker me je zanimalo, kaj je notri. Zagledal sem različne vrste živali, vključno z zvermi, plazilci in ptiči. Potem sem zaslišal glas, ki mi je rekel:

»Daj, Peter, zakolji jih in pojej!«

»Joj, ne, Gospod,« sem odgovoril, »tega nikakor ne morem. Nikoli ni prišlo v moja usta nič, kar po naših predpisih velja za umazano in neprimerno za jed.«

»Poslušaj, Peter,« se je spet zaslišal glas iz neba, »Bog je očistil te jedi, ti pa jih imaš za umazane. Ne počni tega!«

To se je ponovilo trikrat, potem pa je vse skupaj nekdo potegnil nazaj v nebo. Ravno v tistem trenutku so pred vrata hiše, kjer sem stanoval, prispeli trije moški. Prišli so me iskat iz Cezaréje. Sveti Duh mi je rekel, naj brez pomislekov odidem z njimi. Spremljalo me je še tehle šest kristjanov. Šli smo domov k človeku, ki jih je poslal. Ta nam je razložil, da je videl angela, ki je prišel k njemu domov in mu rekel:

»Pošlji nekoga v Jópo po Simona Petra. Kar ti bo povedal, bo rešilo tebe in vso skupnost, ki živi v tvoji hiši.«

Tako sem jim začel govoriti o Jezusu, njih pa je nenadoma prešinila moč Svetega Duha. Bilo je natančno tako, kot se je najprej zgodilo nam. Spomnil sem se, da nam je Vladar Jezus rekel:

»Janez je ljudi krščeval s tem, da jih je potopil v vodo, vi pa boste v nekaj dneh krščeni tako, da vas bo Bog potopil v Svetega Duha.«

Zaradi zaupanja v Mesija Jezusa, Vladarja, je torej Bog dal tem poganom isti dar kakor nam. Bog se je očitno tako odločil – ali naj bi mu jaz skušal to preprečiti?!

Petrova razlaga je pomirila te, ki so mu ugovarjali. »Slava Bogu,« so rekli, »očitno je tudi poganom dal, da se lahko globoko v sebi spremenijo in pridejo do pravega življenja.«

Medtem so se zaradi zatiranja, ki se je začelo ob Štefanovi usmrtitvi, mnogi kristjani razbežali tudi v sosednje dežele. Prišli so v pokrajino Fenicijo, dosegli otok Ciper in pripotovali tudi v mesto Antiohíjo. Kamor koli so prišli, so razglašali Božje sporočilo, vendar samo Judom. Nekateri kristjani s Cipra in iz Ciréne pa so v Antiohíji začeli razglašati dobro novico o Vladarju Jezusu tudi poganom. Bog jih je jasno podprl s svojo močjo, tako da je veliko ljudi sprejelo Jezusa za Vladarja in mu začelo zaupati.

Novica o tem je prišla do krščanske skupnosti v Jeruzalemu. Odločili so se, da bodo v Antiohíjo poslali Bárnaba. Ta je bil izredno velikodušen človek; vodil in prežemal ga je Sveti Duh in globoko je zaupal v Jezusa. Prišel je tja in videl, da med njimi deluje Bog s svojo čudovito dobroto. Zelo se je razveselil. Spodbudil jih je, naj vztrajajo pri svoji odločitvi in se zvesto držijo Vladarja. In vedno več ljudi se je začelo podrejati Jezusu.

Nato se je Bárnaba odpravil v Tarz, da bi poiskal Savla. Ko ga je končno našel, ga je pripeljal v Antiohíjo. S tamkajšnjo krščansko skupnostjo sta ostala celo leto in mnoge poučila o Jezusu. Prav v Antiohíji so Jezusovim učencem prvič rekli »kristjani«.

V tem času je iz Jeruzalema v Antiohíjo pripotovalo nekaj krščanskih prerokov – ljudi, ki so govorili v imenu Boga. Ágab, eden od njih, je nagovoril zbrane kristjane; po navdihu Svetega Duha je napovedal hudo lakoto, ki bo zajela vse rimsko cesarstvo. (To se je potem zgodilo v času cesarja Klavdija.) Jezusovi učenci iz Antiohíje so se odločili, da bodo vsak po svojih močeh zbrali pomoč in jo poslali sokristjanom v Judeji. Nato so Bárnabu in Savlu zaupali nalogo, da sta odnesla njihove darove voditeljem krščanske skupnosti v Jeruzalemu.

Apd 12

V tistem času se je kralj Heród Agrípa s silo spravil nad nekatere člane Jezusove skupnosti. Obglaviti je dal odposlanca Jakoba, Janezovega brata. Videl je, da to Judom ugaja, zato je dal aretirati še Petra. Bilo je ravno v času praznovanja pashe, zato je Petra poslal v zapor, kjer so ga stražili štirikrat po štirje vojaki. Po praznikih je nameraval prirediti javno sojenje. Peter je bil torej v zaporu, skupnost kristjanov pa je zavzeto molila zanj.

Zadnjo noč pred sojenjem je Peter spal med dvema stražarjema. Na vsakega od njiju je bil priklenjen z verigo, medtem ko so bili zunaj, pri vratih ječe, na straži še drugi. Nenadoma je predenj stopil Božji angel in v celici je zasijala bleščeča svetloba. Stresel je Petra za rame, da se je zbudil.

»Pokonci, pohiti,« mu je rekel in Petru so verige naenkrat odpadle z rok. »Obleci in obuj se,« je nadaljeval angel in Peter je storil tako. »Zdaj pa si ogrni plašč in pojdi za mano.«

Peter je šel z njim ven iz celice, vendar ni bil prepričan, da se vse to zares dogaja. Spraševal se je, ali sanja. Mirno sta šla mimo ene straže in nato še mimo druge. Prispela sta do železnih vrat, ki so vodila v mesto. Sama od sebe so se jima odprla. Šla sta ven in prvo ulico prehodila skupaj, potem pa je angel nenadoma izginil.

»Res je,« si je rekel Peter, ki je končno prišel k sebi, »Bog je res poslal svojega angela. Rešil me je Heródove grožnje in me zaščitil pred tem, kar so hoteli Judi.«

Zdaj je dojel, kaj se je zgodilo. Odpravil se je k Mariji (to je bila mati Janeza z rimskim imenom Marko). Pri njej doma se je k molitvi zbralo veliko kristjanov. Peter je potrkal na zunanja vrata. Odpret mu je šla služabnica Roda. Ko je prepoznala njegov glas, se je tako razveselila, da je stekla nazaj, ne da bi mu odprla.

»Pred vrati stoji Peter!« je zaklicala zbranim.

»Meša se ti,« so ji rekli, ona pa je vztrajala in zatrjevala, da je res.

»Potem pa je to njegov angel, ki mu je podoben,« so rekli.

Medtem je Peter še kar naprej trkal na vrata. Ko so mu končno odprli in ga zagledali, so bili čisto iz sebe. Z roko jim je pokazal, naj se umirijo in ga poslušajo. Povedal jim je, kako ga je Bog pripeljal iz zapora. Prosil jih je, naj to sporočijo Jakobu, voditelju jeruzalemskih kristjanov, in ostalim. Potem se je poslovil in odšel iz Jeruzalema.

Zjutraj je med stražarji zavladala panika – kaj neki se je zgodilo s Petrom? Heród je zahteval natančno preiskavo. Petra niso našli. Po zaslišanju stražarjev je ukazal njihovo usmrtitev.

Potem je kralj Heród odšel iz Judeje, da bi nekaj časa ostal v Cezaréji. Bil je namreč v hudem sporu z meščani Tira in Sidóna. Ti so zdaj poslali skupno delegacijo, ki naj bi nastopila pred njim, da bi zadevo uredili po mirni poti. Na svojo stran so pridobili tudi Blasta, upravnika kraljeve palače, ki so ga prepričali, da je posredoval zanje. Preskrba hrane za njihovi mesti je bila namreč odvisna od pošiljk iz pokrajine, ki je bila pod kraljevo oblastjo.

Na dan, ki so ga določili za razpravo, se je Heród pojavil v vsej svoji kraljevski opravi. Sedel je na sodniški stol in začel svoj javni govor.

»Božji glas! Božji glas!« je navdušeno vzklikala ljudska množica. »Tako ne govorijo ljudje, ampak bogovi!«

Ker si je Heród prisvojil čast, ki gre samo Bogu, ga je v tistem trenutku udaril Božji angel. Bogokletnega kralja so napadli črvi in ga razjedli do smrti.

Božje sporočilo se je še naprej uspešno širilo in sprejemalo ga je vse več ljudi. Bárnaba in Savel sta opravila svojo nalogo v Jeruzalemu in se vrnila v Antiohíjo. Iz Jeruzalema sta s sabo pripeljala tudi Janeza Marka.

Pavlovo prvo misijonarsko potovanje

Apd 13

V antiohíjski krščanski skupnosti so delovali naslednji preroški oznanjevalci in razlagalci krščanskega nauka:

- Bárnaba,

- Simeon z vzdevkom Črnec,

- Lúkij iz mesta Ciréne,

- Manaén, bližnji prijatelj pokrajinskega upravitelja Heróda Antípa,

- Savel.

Ob neki priložnosti so se vzdržali hrane in se povsem posvetili molitvi. Ko so tako opravljali službo Bogu, jim je Sveti Duh sporočil:

»Dajte mi vendar na voljo Bárnaba in Savla, da se posvetita poslanstvu, ki sem jima ga zaupal.«

Še naprej so se postili in nato v molitvi na njiju položili roke. Tako so ju poslali na misijonarsko delo.

Sveti Duh je torej poslal Bárnaba in Savla na pot. Z njima je šel tudi Janez Marko, ki jima je pomagal.

Odpravili so se v pristanišče Selevkíjo in od tam odpluli na Ciper. Prispeli so v mesto Salamíno. Po sinagogah so začeli Judom razglašati Božje sporočilo in prepotovali ves otok. Tako so prišli na drugo stran, v mesto Pafos. Tam so naleteli na nekega Juda, ki mu je bilo ime Barjézus, njegovo grško ime pa je bilo Elíma. Ukvarjal se je z magijo in se imel za preroka. Spadal je k spremstvu ciprskega guvernerja Sergeja Pavla. Guverner je bil razmišljujoč človek; ker ga je Božje sporočilo zelo zanimalo, je povabil Bárnaba in Pavla k sebi. Toda vedeževalec Elíma jima je oporekal in skušal na vse načine preprečiti, da bi guverner začel zaupati v Jezusa. Savla, ki je uporabljal tudi rimsko ime Pavel, je prevzel Sveti Duh. Ostro je pogledal vedeževalca in mu zabrusil:

»Pošilja te sam hudič! Kako manipuliraš in lažeš! Kako nasprotuješ vsemu, kar je prav! Ali boš že nehal sprevračati resnico in ovirati Božje načrte!? Pazi, zdajle boš izkusil Božjo moč. Oslepel boš in nekaj časa ne boš videl!«

Elímu se je takoj zameglil pogled. Znašel se je v temi in začel stopicati naokrog ter iskati koga, ki bi ga peljal za roko. Guverner, ki je to gledal, je bil čisto iz sebe od presenečenja. Videl je moč Vladarja, o katerem sta govorila Pavel in Bárnaba, in začel je zaupati vanj.

Potem je Pavel s svojima sodelavcema iz Pafosa odplul nazaj na celino, v mesto Perga v pokrajini Pamfíliji. Tam ju je Janez Marko zapustil in se vrnil v Jeruzalem. Onadva pa sta se iz Perge odpravila v notranjost ter prispela v Pizídijsko Antiohíjo.

V soboto sta šla v sinagogo in se pridružila bogoslužju. Po končanem branju Mojzesovega zakonika in preroških spisov so ju voditelji sinagoge povabili k besedi:

»Draga prijatelja, če imata kakšno spodbudo za naše ljudi, prosim, pridita naprej in povejta.«

Vstal je Pavel in s kretnjo roke zaprosil za tišino. Nato je spregovoril:

Dragi rojaki in vsi drugi, ki častite Boga, prosim, prisluhnite mi!

Bog, ki ga častimo Izraelci, je naše prednike izbral za svoje ljudstvo. Ko so kot priseljenci živeli v Egiptu, je iz njih naredil velik narod. Potem jih je s svojo silno močjo rešil suženjstva in odpeljal v svobodo. Štirideset let je skrbel za njih v puščavi. V Kánaanu je uničil sedem narodov in izročil njihovo deželo v trajno last našim prednikom. Vse to se je zgodilo v približno štiristo petdesetih letih.

Potem jim je Bog pošiljal karizmatične poveljnike, ki so razsojali njihove spore in jih vodili vse do časa preroka Samuela. Tedaj so ljudje zahtevali kralja. Bog jim je poslal Savla, Kiševega sina iz Benjaminovega rodu, ki jim je vladal štirideset let. Potem ga je Bog odstavil in za kralja določil Davida. O njem je Bog posebej rekel:

»Poglejte Davida, Jésejevega sina – takšni ljudje so mi všeč. On bo izvršil vse, kar želim.«

Davidu je Bog tudi posebej obljubil, da bo eden od njegovih potomcev postal veliki Vladar in osvoboditelj Izraelcev. To je Jezus. Njegov predhodnik je bil krščevalec Janez. Ta je vsem Izraelcem razglasil, naj se krstijo in spremenijo svoje življenje. Ko se je Janezovo delo bližalo koncu, je vprašal ljudi: »Ali me imate za Mesija? Ne, jaz nisem tisti, ki ga pričakujete. Toda pozor, on prihaja takoj za mano! V primerjavi z njim sem navaden suženj, še to ne.«

Dragi prijatelji, potomci Abrahama in drugi, ki tukaj častite Boga – dobro me poslušajte! Bog pošilja tole sporočilo o rešitvi prav nam! Jeruzalemski meščani in njihovi voditelji niso dojeli, kdo je Jezus. Ker niso razumeli preroških besed, ki jih po sinagogah berejo vsako soboto, so ga obsodili in tako izpolnili napovedi prerokov. Čeprav niso našli nobene podlage za smrtno obsodbo, so od Pilata zahtevali, naj ga usmrti. Tako so izpolnili vse napovedi iz Svetega pisma. Po smrti so ga sneli s križa in pokopali, toda Bog ga je znova oživil! Ljudje, ki so z njim pripotovali iz Galileje v Jeruzalem, so ga dejansko srečevali živega. To se je dogajalo dalj časa. Oni so zdaj priče, ki o njem govorijo našemu ljudstvu.

Midva sva tukaj zato, da vam sporočiva to dobro novico. Obljubo, ki jo je Bog dal našim prednikom, je zdaj natančno izpolnil med nami. Jezusa je vrnil v življenje in ga povzdignil v Vladarja! O njem govori drugi psalm:

»Moj sin si,

zdaj sem te ustoličil

in pokazal, da sem tvoj oče.«

Da nikakor ne bo strohnel v grobu, ampak ga bo Bog pripeljal nazaj od mrtvih, govori tole mesto:

»Dal vam bom čudoviti dar,

ki sem ga zatrdno obljubil Davidu.«

Drugi odlomek pa jasno pove:

»Bog, ti ne boš dovolil,

da tvojemu posvečencu telo strohni v grobu.«

David je v svojem času zgolj izvršil načrt, ki ga je imel Bog z njim, in potem je umrl. Pokopan je bil pri svojih prednikih in njegovo telo je vsekakor strohnelo. Jezus pa ni strohnel, ker ga je Bog vrnil v življenje!

Dragi prijatelji, naj vam bo torej jasno: Bog razglaša, da vam zaradi Jezusa oprošča grehe! Kdor koli zaupa v Jezusa, stopi v pravi odnos z Bogom in se reši vseh obtožb, ki izhajajo iz Mojzesovega zakonika.

Zato pozor! Preroki so rekli:

»Poslušajte tole, vi, ki Boga ne jemljete resno!

Kar čudite se in naj vas pobere od osuplosti!

V vašem času bom jaz, Bog,

storil nekaj presenetljivega,

vi pa ne boste verjeli,

če vam bo kdo pripovedoval o tem.«

Prijatelji, to se vam ne sme zgoditi!

Po končanem bogoslužju so Pavla in Bárnaba prosili, naj spet prideta naslednjo soboto in povesta o tem še kaj več. Ko sta šla iz sinagoge, se je okrog njiju zbrala precejšnja skupina ljudi. Nekateri so bili Judi, drugi pa pogani, ki so se spreobrnili v judovstvo in so častili Izraelovega Boga. Še dolgo sta se pogovarjala z njimi in jih spodbujala, naj se trdno oklenejo Boga, ki jih je obdaril s takšno nezasluženo dobroto.

Naslednjo soboto je skoraj vse mesto prišlo v sinagogo, da bi slišali sporočilo o Vladarju Jezusu. Ko so Judi videli ta naval, jih je pograbila zavist in so začeli Pavlu nasprotovati. Ugovarjali so mu in žaljivo govorili o Jezusu.

»Vam, Judom, sva bila dolžna najprej razglasiti Božje sporočilo,« sta odločno odvrnila Pavel in Bárnaba. »Toda vi ga zavračate in očitno vas pravo življenje, ki ne pozna konca, sploh ne zanima. Zato vas zapuščava in greva rajši k poganom. Tako nama je namreč naročil Bog, ki pravi:

›Določil sem te,

da boš kakor luč razsvetlil poganske narode

in prinesel osvoboditev vsemu svetu.‹«

Navzoči Nejudi so se teh besed zelo razveselili. Bog je očitno pripravil mnoge, da so se odprli pravemu življenju, in ti so sprejeli sporočilo o Vladarju Jezusu. To sporočilo so začeli hvaliti in priporočati vsem, tako da se je bliskovito razširilo po vsej okoliški pokrajini.

Judi pa so proti Pavlu in Bárnabu nagovorili nekaj žensk iz visoke družbe, ki so častile Izraelovega Boga, in nekaj mestnih voditeljev. Sprožili so pravo gonjo proti njima in dosegli, da sta morala zapustiti tisto okrožje. Onadva sta v znak protesta stresla prah s svojih podplatov in odpotovala v mesto Ikónij. Novi Jezusovi učenci v Antiohíji pa so kljub temu še naprej prekipevali od veselja in moči, ki jim jo je dajal Sveti Duh.

Apd 14

V Ikóniju se je ponovila ista zgodba. Pavel in Bárnaba sta šla v sinagogo ter govorila tako prepričljivo, da je veliko Judov in Nejudov začelo zaupati v Jezusa. Judi, ki se niso dali prepričati, pa so začeli pogane nagovarjati proti kristjanom in zastrupljati njihove misli. Pavel in Bárnaba sta kljub temu vztrajala in ostala pri njih precej časa. Pogumno sta se naslonila na Vladarja Jezusa in povsod govorila o njegovi čudoviti dobroti. On pa je potrjeval, da je to, kar govorita, res: delala sta velike čudeže, ki so očitno kazali na Boga. Meščani so se torej razdelili na dva tabora: eni so bili z Judi, drugi pa z Jezusovima odposlancema. Nazadnje je nasprotnikom prekipelo: nekateri pogani in Judi so se skupaj z mestnimi oblastmi odločili, da se bodo s silo spravili nanju in ju linčali do smrti. Onadva pa sta to izvedela in pobegnila v pokrajino Likaónijo. Obiskala sta mesti Listro in Derbo. Tam in v širši okolici sta nekaj časa razglašala dobro novico o Vladarju Jezusu.

V Listri sta naletela na človeka, ki je bil hrom od rojstva – nikoli v življenju še ni hodil. Sedel je in poslušal Pavlov govor. Pavel se je nenadoma zazrl vanj. Videl je, da je hromi začel zaupati v Jezusa in bi torej lahko ozdravel, zato je zavpil:

»Pokonci! Postavi se na noge!«

Moški je poskočil in začel hoditi naokrog. Navzoči, ki so videli, kaj je storil Pavel, so začeli v domačem likaónskem jeziku vzklikati:

»K nam sta prišla dva bogova, ki sta se spremenila v človeka!«

Rekli so, da je Bárnaba glavni bog Zevs, Pavel pa božanski glasnik Hermes, ker je bil glavni govornik. Zevsov tempelj je stal takoj zunaj mesta. Tamkajšnji duhovnik je k mestnim vratom pripeljal vole, okrašene s cvetjem, ki jih je skupaj z množico nameraval zaklati kot daritev Bárnabu in Pavlu. Ko sta Jezusova odposlanca opazila, kaj se dogaja, sta si vsa zgrožena pretrgala oblačila. Stekla sta med množico ter začela kričati:

Ljudje, kaj pa počnete!? Čisto navadna človeka sva, prav tako kot vi. Prosiva, nehajte s temi neumnostmi. Tukaj sva, ker vam prinašava dobro novico o pravem, živem Bogu – njemu se posvetite! To je Bog, ki je naredil vse, kar obstaja: nebo, zemljo in morje, ljudi, živali in rastline. Doslej je pustil, da so vsi narodi razen Judov živeli, kot se jim zdi. Vendar je z dobrimi stvarmi, ki jih je delal, vedno kazal, da obstaja. On vam pošilja dež in dobro letino, daje vam hrano in veselje do življenja.

Tako sta komaj prepričala navzoče, da jima niso opravili žrtvovanja.

Potem pa so iz Antiohíje in Ikónija prišli nekateri Judi ter na svojo stran pridobili mnogo ljudi. S kamni so linčali Pavla ter njegovo telo odvlekli iz mesta, ker so bili prepričani, da je mrtev. Ko pa so se okrog njega zbrali kristjani, se je Pavlu povrnila zavest. Vstal je in se vrnil v mesto.

Naslednji dan sta Pavel in Bárnaba odpotovala v Derbo. Tudi tam sta razglasila dobro novico in mnogi so postali Jezusovi učenci. Potem sta se začela vračati po poti, po kateri sta prišla. Šla sta nazaj v Listro, potem v Ikónij in potem v Pizídijsko Antiohíjo. Povsod sta spodbujala in opogumljala kristjane, naj vztrajajo in se zvesto držijo Vladarja Jezusa.

»Ne gre drugače,« sta učila, »pot do Božje vladavine nas vodi skozi težave in preganjanja. Tako nam je usojeno.«

V vsaki krščanski skupnosti sta izbrala nekaj voditeljev. Potem sta se postila in molila zanje: posebej sta jih priporočila Vladarju, ki so se mu predali. Prosila sta ga, naj jih varuje in podpira.

Tako sta prepotovala Pizídijo in prišla v pokrajino Pamfílijo. V mestu Pergi sta razglasila Božje sporočilo, potem pa odšla v pristanišče Atálejo. Z ladjo sta se vrnila v Antiohíjo v Siriji, v mesto, kjer sta začela svoje potovanje. Tam so ju kristjani pred časom posebej izročili Bogu, naj ju dobrohotno podpira in varuje, da bi izvršila njegov načrt. To delo sta zdaj opravila. Ko sta prispela, sta sklicala vso skupnost. Poročala sta, kaj vse je naredil Bog in kako ju je uporabil – še posebej, kako je tudi Nejudom omogočil, da postanejo kristjani. Nato sta precej časa ostala med kristjani v Antiohíji.

Odločilno srečanje v Jeruzalemu

Apd 15

Potem so v Antiohíjo prišli nekateri kristjani iz Judeje, ki so začeli učiti drugače.

»Vsi morajo opraviti obred obreze,« so govorili. »Tako je predpisal Mojzes. Kdor ne upošteva tega izročila, ga Bog ne bo rešil.«

Vnel se je hud spor, saj sta jim Pavel in Bárnaba ostro nasprotovala. Nazadnje se je antiohíjska krščanska skupnost odločila takole: Pavel, Bárnaba in še nekateri drugi izmed njih naj odpotujejo v Jeruzalem. Obiščejo naj Jezusove odposlance in voditelje tamkajšnje skupnosti kristjanov ter skupaj z njimi razčistijo to zadevo.

Pavel in Bárnaba sta torej kot predstavnika antiohíjske skupnosti odpotovala proti Jeruzalemu. Spotoma sta povsod po Feniciji in Samaríji obiskovala kristjane in jim pripovedovala, kako so se začeli spreobračati pogani. Ta novica je povsod povzročila veliko veselje. Potem sta prišla v Jeruzalem. Lepo ju je sprejela vsa krščanska skupnost, skupaj z Jezusovimi odposlanci in voditelji. Onadva pa sta jim povedala, kako ju je Bog uporabil. Toda med tamkajšnjimi kristjani je bilo zdaj tudi nekaj spreobrnjenih farizejev. Ti so nastopili skupaj in zahtevali: »Tudi poganski spreobrnjenci se morajo obrezati. Naročiti jim je treba, naj živijo v skladu z Mojzesovim zakonikom.«

Jezusovi odposlanci in voditelji skupnosti so se torej sestali, da bi obravnavali to zadevo. Vnela se je burna debata. Končno jih je nagovoril Peter:

Dragi prijatelji!

Saj se spomnite, kaj se je zgodilo že pred časom: od vseh je Bog izbral prav mene, da sem poganom razglasil dobro novico in so začeli zaupati v Jezusa. Bog vidi, kaj je zares v človeku. On je očitno potrdil, da jih je sprejel, saj jim je podaril Svetega Duha točno tako kot nam. Med nami in njimi ni delal nobene razlike. Ker so začeli zaupati vanj, jih je očistil vsega slabega in jih tako vzel za svoje.

Kako to, da hočete zdaj nasprotovati Bogu? Zakaj mu ne zaupate? Zakaj hočete Jezusove učence obremeniti z zahtevami Mojzesovega zakonika, ki jim ne mi ne naši predniki nismo mogli ustreči? Saj se vendar tako mi kot pogani zanašamo na isto: Bog nas rešuje zaradi svoje dobrote, ki si je ne zaslužimo. Ta dar nam prinaša Vladar Jezus.

Nihče ni ugovarjal. Nato sta spregovorila Bárnaba in Pavel in pazljivo so jima prisluhnili. Pripovedovala sta, kako jima je Bog dal moč, da sta med pogani naredila veliko čudežev, ki so kazali nanj. Ko sta končala, je vse skupaj povzel Jakob, voditelj jeruzalemske skupnosti:

Dragi prijatelji, prosim, poslušajte me!

Simon Peter nam je lepo opisal, kako je Bog prvič nastopil kot rešitelj poganov in tudi njih sprejel za svoje ljudstvo. To se lepo sklada s tem, kar so napovedali preroki:

»Jaz, Bog, se bom spet vrnil k vam

in obnovil Davidovo propadlo dinastijo.

Njegovega potomca bom postavil na oblast

in takrat se bo preostanek človeštva vrnil k meni

in tudi poganski narodi bodo postali moje ljudstvo.

Jaz, Bog, sem sklenil to že zdavnaj;

to obljubljam in bom to izvršil.«

Po mojem zato ne smemo po nepotrebnem obremenjevati poganov, ki so začeli zaupati v Boga. Vseeno pa jim napišimo pismo, naj se izogibajo sledečega:

- mesa, ki je bilo žrtvovano poganskim božanstvom in zato velja za umazano ter neprimerno za jed;

- uživanja krvi;

- mesa, iz katerega kri ni do konca odtekla;

- spolnih odnosov, kot jih prepoveduje Mojzesov zakonik.

Ti predpisi so namreč že dolgo splošno znani. Mojzesov zakonik se vendar vsako soboto razglaša po vseh mestih, kjer so sinagoge.

Potem je vsa krščanska skupnost, vključno z voditelji in Jezusovimi odposlanci, prišla do zaključka, da morajo nekateri izmed njih obiskati Antiohíjo. Za svoja predstavnika so izbrali dva ugledna voditelja: Juda, ki se je imenoval tudi Bársaba, in Sila. Poslali so ju skupaj s Pavlom in Bárnabom, da bi antiohíjskim kristjanom odnesli tole pismo:

Jezusovi odposlanci in voditelji jeruzalemske skupnosti –

Našim prijateljem, sokristjanom nejudovskega porekla

v Antiohíji, Siriji in Kilíkiji

Lep pozdrav!

Zvedeli smo, da so vas nekateri ljudje iz naše skupnosti hudo vznemirili s svojim govorjenjem. Sporočamo vam, da jim mi tega nismo naročili. Zato smo se sestali in skupaj prišli do odločitve, da bomo dva izmed nas poslali k vam. Zdelo se nam je prav, da gresta skupaj z našima dragima prijateljema Bárnabom in Pavlom. Naj povemo, da Bárnaba in Pavla zelo spoštujemo, ker sta svoje življenje povsem posvetila službi našemu Vladarju, Mesiju Jezusu. Kot svoja predstavnika torej pošiljamo Juda in Sila, ki vam bosta tudi osebno sporočila to, kar vam pišemo. Pod vodstvom Svetega Duha smo namreč prišli do zaključka, naj od vas ne zahtevamo nič drugega, razen tehle reči, ki so res nujne:

- ne jejte mesa, ki je bilo darovano poganskim bogovom;

- ne jejte krvi;

- ne jejte mesa, iz katerega kri ni do konca odtekla;

- ne imejte spolnih odnosov, kot jih prepoveduje Mojzesov zakonik.

Zaradi občutljivosti judovskih kristjanov je prav, da teh stvari ne počnete.

Lepo se imejte, nasvidenje!

Predstavnika jeruzalemskih kristjanov sta torej skupaj z Bárnabom in Pavlom odpotovala v Antiohíjo. Tam se je zbrala vsa krščanska skupnost in izročili so ji pismo. Ko so ga prebrali, so se vsi razveselili, ker je bilo tako spodbudno.

Juda in Sila sta bila tudi navdihnjena preroška govornika. Nekaj časa sta ostala v Antiohíji in zavzeto opogumljala kristjane s svojimi spodbudnimi nagovori. Potem sta se z njihovimi pozdravi vrnila v Jeruzalem, od koder sta bila poslana. Pavel in Bárnaba pa sta še nekaj časa ostala v Antiohíji, kjer sta skupaj z mnogimi drugimi učila kristjane ter razglašala dobro novico o Vladarju Jezusu.

Pavlovo drugo misijonarsko potovanje

Minilo je nekaj časa. »Dajva,« je rekel Pavel Bárnabu, »prehodiva še enkrat isto pot. Obiščiva kristjane po vseh mestih, kjer sva razglašala Božje sporočilo, da vidiva, kako jim gre.«

Bárnaba se je strinjal in hotel s sabo vzeti še Janeza Marka. Pavlu pa se to ni zdelo prav, ker Marko prejšnjikrat ni vztrajal z njima do konca misijonarskega potovanja, ampak jima je v Pamfíliji obrnil hrbet in ju zapustil. Pavel in Bárnaba sta se zaradi tega tako hudo sprla, da sta se nazadnje razšla. Bárnaba je skupaj z Markom odplul na Ciper, Pavel pa si je za novega sodelavca izbral Sila.

Antiohíjski kristjani so Pavla in Sila posebej izročili Vladarju Jezusu, naj ju dobrohotno podpira in varuje. Tako sta odšla na pot. Prepotovala sta Sirijo in Kilíkijo ter obiskovala krščanske skupnosti in jih opogumljala.

Apd 16

Spet sta prišla v Derbo in nato v Listro. Tam je zdaj živel neki kristjan Timotej. Njegova mati, prav tako kristjanka, je bila po rodu Judinja, njegov oče pa Grk. Kristjani v Listri in Ikóniju so imeli zelo dobro mnenje o Timoteju. Pavel se je odločil, da ga bo vzel za svojega spremljevalca na misijonarskem potovanju. Ker pa je mislil na Jude, ki so bivali v tistih krajih, ga je dal najprej obrezati, saj so vsi vedeli, da je njegov oče Grk.

Tako je Pavel s svojima spremljevalcema nadaljeval pot. Potovali so iz mesta v mesto in obiskovali kristjane. Povedali so, kakšne odločitve so sprejeli Jezusovi odposlanci in voditelji skupnosti v Jeruzalemu. Vsem kristjanom so naročali, naj jih upoštevajo.

Krščanske skupnosti v tistih krajih so se torej vse bolj krepile. Njihovo zaupanje v Jezusa je raslo in vsak dan so se jim pridruževali novi ljudje.

Pavel je s svojima sodelavcema načrtoval, da bodo sporočilo o Vladarju Jezusu razglasili v provinci Aziji. Toda Sveti Duh jim je jasno pokazal, naj zaenkrat ne grejo tja. Zato so prepotovali pokrajini Frígijo in Galátijo. Potem so šli na zahod in prišli na mejo pokrajine Mízije. Od tam so hoteli odpotovati na sever v Bitínijo, vendar jih je tudi tu Jezusov Duh ustavil. Zato so prečkali Mízijo in šli naravnost v pristanišče Troádo, kjer sem se jim pridružil tudi jaz.

Tiste noči, ko so prispeli, je imel Pavel preroške sanje, v katerih se je pred njega postavil neki Makedonec.

»Na pomoč,« ga je milo prosil, »pridi sem čez v Makedonijo, pomagaj nam!«

Tako nam je postalo jasno: Bog nas pošilja v Makedonijo, da bi tamkajšnjim ljudem razglasili dobro novico o Vladarju Jezusu. Zato smo takoj začeli iskati ladjo, ki bi nas prepeljala tja.

Iz Troáde smo odpluli naravnost v Samotráko in že naslednji dan prispeli v Neápolo. Od tam smo šli v notranjost dežele, v Filípe.

Mesto Fílipi je rimska kolonija v prvem makedonskem okrožju; tam smo ostali nekaj časa. Na sobotni dan smo šli iz mesta k reki, ker smo predvidevali, da je tam kraj, kjer se Judi shajajo k molitvi. Tako je tudi bilo: zbralo se je nekaj žensk in začeli smo se pogovarjati z njimi. Ena od njih je bila Lidija, ki je prihajala iz mesta Tiatíre. Ukvarjala se je s trgovino z luksuznimi škrlatnimi tkaninami, ki so jih proizvajali v njenem mestu. Čeprav ni bila Judinja, je častila Izraelovega Boga. Pazljivo nas je poslušala in Bog ji je dal, da se je odprla Pavlovemu sporočilu ter ga sprejela. Dala se je krstiti, skupaj z njo pa tudi vsi, ki so živeli v njeni hiši: družina, služabniki in delavci. Potem nas je povabila k sebi.

»Pravite, da sem postala učenka Vladarja Jezusa,« nam je rekla. »Če je res tako, potem mi zaupajte in bodite od zdaj naprej moji gostje.«

Skoraj prisilila nas je, da smo se nastanili pri njej.

Potem smo še naprej obiskovali tisti molitveni kraj in nekega dne se je zgodilo tole. Na poti smo srečali neko sužnjo, ki je svojim lastnikom prinašala lepe zaslužke z napovedovanjem prihodnosti. Iz nje je namreč govoril vedeževalski demon. To dekle je začelo hoditi okrog Pavla in nas ostalih.

»Ti ljudje služijo Bogu, ki je višji od vseh drugih bogov,« je kričala. »Razglašajo vam, kako se lahko rešite.«

To se je ponavljalo dan za dnem, dokler ni Pavlu prekipelo. Obrnil se je k njej in navdala ga je moč Svetega Duha.

»Sklicujem se na oblast Mesija Jezusa,« je zaklical demonu, »ukazujem ti: ven iz tega dekleta!« In vedeževalski duh jo je takoj zapustil.

Njeni lastniki so kmalu ugotovili, da jim je usahnil vir zaslužka. Zgrabili so Pavla in Sila in ju odvedli na glavni mestni trg, kjer se opravljajo sodbe. Pripeljali so ju pred mestna voditelja, ki sta bila hkrati sodnika.

»Ta dva človeka povzročata nered in nemir v našem mestu,« so začeli. »Juda sta. Vpeljati hočeta navade, ki so v nasprotju z našimi pravili in jih mi kot dobri rimski državljani ne smemo sprejeti.«

Ljudska množica z mestnega trga se je spravila nad Pavla in Sila. Voditelja sta pustila, da so z njiju strgali oblačila, potem pa ukazala, naj ju vojaki pretepejo s palicami. Naložili so jima veliko udarcev, potem pa ju odvedli v zapor. Voditelja sta ukazala poveljniku zapora, naj ju posebej dobro zastraži. Ta ju je zato zaprl v najbolj notranjo celico in njune noge vklenil v veliko leseno klado.

Prišla je polnoč. Pavel in Sila sta molila in s hvalnicami slavila Boga. Ostali zaporniki so ju pozorno poslušali. Kar naenkrat je nastal hud potres, da se je jetnišnica zamajala od vrha do tal. Vsa vrata celic so se odprla in zapornikom so odpadle verige. Poveljnik zapora se je zbudil in videl, da so vrata zapora na široko odprta. Mislil je, da so zaporniki pobegnili, zato je zgrabil meč in se hotel ubiti.

»Ne delaj tega!« je na ves glas zavpil Pavel. »Vsi smo še tukaj!«

Poveljnik zapora je rekel, naj mu dajo svetilko, in pohitel noter. Ves se je tresel. Vrgel se je na tla pred Pavlom in Silom, potem pa ju odpeljal iz celice.

»Spoštovana gospoda,« je zajecljal, »kako se lahko rešim? Kaj moram narediti?«

»Sprejmite Jezusa za Vladarja,« sta mu odgovorila. » Zaupajte mu in Bog bo rešil vas in vso vašo družino.«

Nato sta Pavel in Sila vsem, ki so živeli pri njem, spregovorila o Vladarju. Poveljnik zapora ju je kar tedaj, sredi noči, odpeljal v prostor, kjer je lahko očistil njune rane in poškodbe. Takoj nato se je skupaj z vsemi svojimi dal krstiti. Potem ju je povabil k sebi domov in pripravil pojedino. Vsa njegova družina in vsi, ki so prebivali z njim, so začeli zaupati v Boga, zato so tisto noč veselo proslavljali.

Zjutraj sta mestna voditelja poslala poveljniku zapora svoje redarje z naročilom, naj izpusti Pavla in Sila na prostost. Ta je nato sporočil Pavlu:

»Voditelja pošiljata ukaz, naj vas izpustim iz zapora. Zdaj lepo v miru odidite iz našega mesta.«

Toda Pavel se je obrnil k redarjem: »Rimska državljana sva,« jim je rekel, »voditelja pa sta grobo kršila najine pravice. Dala sta naju javno pretepsti, in to brez sodnega procesa in brez kakršne koli obsodbe. Potem sta naju vrgla še v zapor. In zdaj bi naju rada potihem spravila iz mesta, kot da se ni nič zgodilo? Ne, tako ne bo šlo! Osebno naj prideta sem in naju pospremita iz zapora.«

Redarji so to sporočili voditeljema. Hudo ju je zaskrbelo, ko sta zvedela, da sta Pavel in Sila rimska državljana. Osebno sta se jima prišla opravičit. Pospremila sta ju na prostost in ju prosila, če lahko odideta iz njihovega mesta.

Po izpustitvi sta Pavel in Sila najprej odšla domov k Lidiji. Tam sta se srečala z ostalimi kristjani ter jih spodbudila in ohrabrila. Potem sta odpotovala.

Apd 17

Pavel in Sila sta nadaljevala pot skozi mesti Amfípolo in Apolónijo ter prišla v Solun. Tam je bila judovska sinagoga in Pavel jo je po svoji navadi obiskal. Tri sobote zapored se je pogovarjal in debatiral z njimi. Opiral se je na Sveto pismo, ga razlagal in jim dokazoval: Mesiju, obljubljenemu Vladarju in osvoboditelju, je usojeno, da pretrpi smrt in se potem vrne v življenje.

»In ta obljubljeni Mesija,« je rekel Pavel, »je Jezus, o katerem vam govorim.«

Samo nekaj Judov se je pustilo prepričati in ti so se pridružili Pavlovi in Silovi skupini. Zato pa je v Jezusa začelo zaupati precej uglednih žensk in še veliko drugih Grkov, ki so častili Izraelovega Boga.

Jude je pograbila zavist. Nagovorili so nasilne postopače z mestnega trga, da je nastala gruča izgrednikov, ki so začeli razgrajati po mestu. Šli so k nekemu Jazonu, da bi tam zajeli Pavla in Sila. Hoteli so, da bi obračunali z njima na mestnem zboru. Napadli so Jazonovo hišo, vendar njiju dveh niso našli. Zato so Jazona in še nekaj kristjanov odgnali pred mestne upravnike.

»Ti ljudje izzivajo nemire po vsem rimskem cesarstvu!« so kričali. »Zdaj so prišli povzročat težave tudi v naše mesto. Jazon jih gosti pri sebi! Vsi ti so krivi veleizdaje proti cesarju. Pravijo, da imajo drugega vladarja: Jezusa!«

S temi obtožbami so povzročili hud nemir med meščani. Zato so mestni upravniki od Jazona in ostalih zahtevali visoko varščino, preden so jih izpustili. Kristjani so še tisto noč poskrbeli, da sta Pavel in Sila odpotovala naprej, proti mestu Beróji.

Tam sta takoj obiskala sinagogo. Berójski Judi so bili bolj odprti od solunskih in so dobrohotno sprejeli njuno sporočilo. Vsak dan so preučevali svetopisemska besedila, da bi se prepričali, če vse to drži. Mnogi od njih so začeli zaupati v Vladarja Jezusa, prav tako pa tudi mnogi Grki, vključno s številnimi ženskami iz visoke družbe.

Toda solunski Judi so zvedeli, da Pavel tudi v Beróji razglaša sporočilo o Jezusu. Prišli so tja ter začeli povzročati zmedo med ljudmi in jih ščuvati proti Pavlu. Kristjani so poskrbeli, da je Pavel takoj odpotoval proti obali. Z njim so odšli tudi nekateri izmed njih, medtem ko sta Sila in Timotej ostala v Beróji. Spremljevalci so odpluli s Pavlom vse do Aten, potem pa so se vrnili. Pavel jim je naročil, naj Sila in Timotej čim prej prideta za njim.

Pavel je torej v Atenah čakal na Sila in Timoteja. Povsod po mestu so bila upodobljena poganska božanstva in Pavel je čutil, kako se vse v njem upira. Hodil je v sinagogo ter debatiral z Judi in s tujci, ki so častili Izraelovega Boga. Poleg tega se je na glavnem mestnem trgu vsak dan pogovarjal z ljudmi, na katere je naletel. Tako se je zapletel v razpravo tudi s filozofi; nekateri so bili iz epikurejske, drugi pa iz stoiške šole.

»Kaj bi pravzaprav rad povedal tale šarlatan?« so pravili nekateri.

»Izgleda,« so menili drugi, »da dela reklamo za neko čudno novo religijo.«

Pavel je namreč govoril o Jezusu in o vrnitvi mrtvih v življenje.

Tako so Pavla povabili pred mestni svet, na Areopág:

»Zanimajo nas te vaše teorije, o katerih govorite,« so rekli. »Slišijo se nekam čudno. Radi bi vedeli, za kaj pravzaprav gre.«

Atenci in tujci, ki bivajo pri njih, bi namreč najrajši ves čas delali samo eno: poslušali, kaj je novega, in se o tem pogovarjali.

Pavel je torej nastopil pred mestnim svetom. Nagovoril ga je takole:

Dragi Atenci!

Vidim, da ste med najbolj pobožnimi ljudmi, kar jih je. Sprehajal sem se po vašem mestu in si ogledoval vaše templje. Med njimi sem naletel tudi na nenavaden oltar z napisom:

»Postavljeno v čast bogu, ki ga ne poznamo«

Častite boga, ki ga ne poznate – jaz pa vam zdaj prinašam sporočilo prav o njem! Ta Bog je ustvaril vse vesolje in je Vladar vsega sveta. On ne živi v templjih, ki so jih zgradili ljudje, in ne potrebuje pomoči od nikogar. Nasprotno, on iz trenutka v trenutek daje nam, da živimo in da dihamo. Daje nam vse. Iz enega samega prednika je ustvaril vse človeštvo. Vsem ljudstvom na svetu je pripravil dežele, v katerih lahko prebivajo, in jim dal rodovitne letne čase.

Bog nam daje vse to, da bi se začeli spraševati o njem, da bi začutili potrebo po njem in da bi ga končno spoznali. Saj Bog v resnici sploh ni daleč od nikogar. Zaradi njega namreč živimo, se premikamo in sploh obstajamo. To je lepo povedal tudi eden od vaših pesnikov, ki je zapisal:

»Da, mi vsi smo njegovo potomstvo.«

Ker smo torej njegovi otroci, ne smemo misliti, da se da Boga predstaviti s človeškimi izdelki. To, kakšen je Bog v resnici, ni prav nič podobno kipom iz zlata, srebra ali kamna, ki jih ustvarjajo izurjeni umetniki po svojih zamislih. Bog tega doslej ni očital, ker ga večina človeštva ni poznala. Zdaj pa vsem ljudem vsepovsod po svetu naroča, naj spremenijo svoje življenje in ga začnejo poslušati. Saj je namreč že določil dan za veliko sojenje, na katerem se bo pošteno in natančno preiskalo vse, kar so delali vsi ljudje na svetu. Tudi sodnik je že izbran: to je človek, ki ga je Bog zanesljivo potrdil s tem, da ga je po smrti nepreklicno vrnil nazaj v življenje.

Ko je Pavel rekel, da je nekdo umrl in spet oživel, so se nekateri začeli smejati. Drugi pa so mu rekli:

»O tem bi se lahko pogovarjali še kdaj drugič.«

Tako je Pavel odšel z Areopága. Nekaj ljudi je šlo z njim in začeli so zaupati v Vladarja Jezusa. Med njimi sta bila tudi Dionizij, član mestnega sveta, in neka ženska z imenom Dámaris.

Apd 18

Potem je Pavel zapustil Atene in odpotoval v Korint. Tam se je spoznal z nekim Judom, ki mu je bilo ime Ákvila in je bil doma iz Ponta. Skupaj z ženo Priscilo sta se pred kratkim priselila iz Italije, ker je cesar Klavdij izdal odlok, da se morajo vsi Judi izseliti iz Rima. Ko ju je Pavel obiskal, so ugotovili, da se preživljajo z isto obrtjo – z izdelovanjem šotorov. Zato se je Pavel nastanil pri njiju in z njima delal.

Vsako soboto je hodil v sinagogo, kjer je debatiral z Judi in Grki ter jih skušal prepričati, naj postanejo Jezusovi učenci. Ko sta Sila in Timotej končno prišla za njim iz Makedonije, se je Pavel lahko popolnoma posvetil svojemu misijonarskemu delu. Judom je z vso gotovostjo dokazoval, da je Jezus Mesija, obljubljeni osvoboditelj in Vladar. Toda oni so mu nasprotovali in začeli žaljivo govoriti o Jezusu. Takrat je Pavel v znak protesta stresel prah z obleke in jih posvaril:

»Nisem odgovoren, če se kdor koli od vas pogubi. Od zdaj naprej se bom ukvarjal s pogani!«

Zapustil je sinagogo in odslej naprej imel svoje govore v hiši poleg nje. Njen lastnik je bil Titij Just, Nejud, ki je častil Izraelovega Boga. Predstojnik sinagoge, ki mu je bilo ime Krisp, je začel zaupati v Vladarja Jezusa in skupaj z njim vsi, ki so živeli v njegovi hiši. Nasploh je vedno več Korinčanov slišalo Pavlovo sporočilo. Mnogi so začeli zaupati v Jezusa in se dali krstiti.

Neke noči je imel Pavel videnje, v katerem ga je nagovoril Vladar Jezus.

»Ne boj se, Pavel,« mu je rekel. »Pogumno govori o meni pred ljudmi. Ne odnehaj! Jaz sem s tabo, nihče ti ne bo mogel narediti nič hudega. V tem mestu je veliko ljudi, ki bodo moje ljudstvo.«

Zato je Pavel ostal v Korintu leto in pol. Razglašal je Božje sporočilo in razlagal, kako je treba živeti v skladu z njim.

Potem ko je bil za guvernerja province Aháje postavljen Galíon, pa so se Judi skupaj spravili nad Pavla in ga privedli na sodišče.

»Ta človek,« so ga obtoževali, »prepričuje ljudi, naj častijo Boga v nasprotju z zakoni.«

Pavel se je že pripravljal na zagovor, ko ga je prehitel Galíon.

»Oh, vi Judi,« je rekel. »Če bi šlo za kakšen hud zločin ali resen prekršek, bi bila moja dolžnost, da se posvetim vašemu primeru. Toda tukaj gre za vprašanja o verskem nauku in duhovnih avtoritetah ter za nesoglasja glede vaših lastnih zakonov. To se me ne tiče, takšnih primerov ne bom obravnaval.«

S tem je zaključil sodno razpravo. Protijudovsko razpoloženi Korinčani, ki so bili zraven, so kar vpričo guvernerja pretepli novega predstojnika sinagoge Sosténa. Galíon pa se s tem ni niti najmanj obremenjeval.

Pavel je še nekaj časa ostal s kristjani v Korintu. Potem se je poslovil od njih, ker se je odločil, da bo odpotoval nazaj proti provinci Siriji. Spremljala sta ga Priscila in Ákvila. Ker je Pavel do konca opravil posebno zaobljubo Bogu, se je moral po judovskem običaju ostriči. To je storil v vzhodnem korintskem pristanišču Kenhréje. Potem so se vkrcali na ladjo in odpluli proti Siriji.

Prispeli so v Efez in Pavel se je odločil, naj Priscila in Ákvila ostaneta tam. Zgodilo se je namreč tole: Pavel je šel v sinagogo in začel debatirati z Judi. Ti so ga prosili, naj dalj časa ostane pri njih, vendar je zaenkrat odklonil.

»Spet se bom vrnil k vam,« jim je rekel, »če bo le Bog tako hotel.«

Tako se je poslovil od njih. Iz Efeza je odplul v mesto Cezaréjo in od tam na kratko obiskal Jeruzalem. Oglasil se je v tamkajšnji krščanski skupnosti in nato odpotoval v Antiohíjo.

Pavlovo tretje misijonarsko potovanje

Pavel je nekaj časa ostal v Antiohíji, potem pa se je spet odpravil na pot. Še enkrat je šel skozi pokrajino Galátijo in Frígijo. Po vrsti je obiskoval kraj za krajem ter povsod spodbujal in opogumljal kristjane.

Medtem je v Efez prišel neki Jud, doma iz Aleksandrije. Ime mu je bilo Apolo. Bil je zelo izobražen in je dobro poznal Sveto pismo. Apolo je tudi že sprejel nauk o Vladarju Jezusu. Sveti Duh ga je razvnemal, da je govoril o njem in podrobno razlagal vse, kar je vedel. Vendar pa je slišal le za krst, ki ga je razglašal krščevalec Janez. Apolo je torej začel pogumno nastopati v sinagogi in govoriti o Jezusu. Slišala sta ga Priscila in Ákvila ter ga povabila k sebi. Še bolj natančno sta mu razložila vse, kar se tiče krščanskega življenja.

Potem se je Apolo odločil, da bo odpotoval v Ahájo. Kristjani iz Efeza so ga podprli in napisali pismo, v katerem so korintski krščanski skupnosti priporočili, naj ga sprejme. Tako jih je obiskal, in ker ga je Bog dobrohotno podpiral, jim je bil v veliko pomoč. V javnih debatah je z dobrimi argumenti premagoval Jude ter s pomočjo Svetega pisma jasno dokazoval, da je obljubljeni Mesija že prišel in da je to Jezus.

Apd 19

Medtem ko je Apolo deloval v Korintu, je Pavel prepotoval gorato notranjost Male Azije in prispel v obalno mesto Efez. Tam je naletel na neko krščansko skupino in z njimi začel pogovor.

»Ali vam je Bog dal Svetega Duha, ko ste začeli verjeti v Mesija?« je vprašal.

»Ne,« so odgovorili. »Kaj pa sploh je Sveti Duh?«

»Kako ste bili potem krščeni?« je spraševal Pavel. »Katero ime je bilo pri tem izrečeno?«

»Krščeni smo bili tako, kot je razglašal krščevalec Janez,« so rekli.

»Janez je razglašal, naj ljudje spremenijo svoje življenje in to potrdijo s krstom,« je pojasnil Pavel. »S tem jih je pozival in pripravljal, naj zaupajo tistemu, ki bo prišel za njim – se pravi Jezusu.«

Po tej razlagi so se Pavlovi sogovorniki dali ponovno krstiti. Nad njih je bilo priklicano ime Vladarja Jezusa in s tem so priznali, da mu pripadajo. Potem je Pavel v molitvi položil roke na vsakega od njih in Sveti Duh se je s svojo močjo spustil nanje. Začeli so govoriti v raznih neznanih jezikih ter vzneseno in navdihnjeno razglašati, kaj govori Bog. Vseh skupaj jih je bilo kakšnih dvanajst.

Naslednje tri mesece je Pavel redno obiskoval sinagogo. Pogumno je debatiral s poslušalci in jih prepričeval, da se je Božja vladavina že začela. Toda nekateri so se zaprli in se nikakor niso pustili prepričati. Pred vsemi ljudmi so začeli govoriti hude reči proti novemu nauku, zato je Pavel skupaj z ostalimi kristjani zapustil sinagogo.

Od tedaj naprej je imel vsak dan javne debate v prostorih Tiranove filozofske šole. To je počel celi dve leti. Vse prebivalstvo province Azije, tako Judi kot Nejudi, je lahko slišalo sporočilo o Vladarju Jezusu.

Bog je dal Pavlu tudi moč, da je delal neverjetne čudeže. Ljudje so počeli celo to: jemali so robce ali brisače, ki so se dotaknili Pavlovega telesa, in jih polagali na bolnike. Bolezni so izginile in zli duhovi so jih zapustili.

Nekateri potujoči judovski eksorcisti pa so hoteli posnemati Pavla. Pri eksorcizmih so skušali uporabljati ime Vladarja Jezusa in so zlim duhovom ukazovali:

»Zaklinjam vas pri Jezusu, ki ga razglaša Pavel!«

To so nekoč poskusili tudi sinovi judovskega glavnega duhovnika Skevája. Bilo jih je sedem. Toda zli duh se jim je postavil po robu.

»Jezusa že poznam,« jim je odgovoril, »in tudi vem, kdo je Pavel. Ampak vi – kdo pa ste vi?«

Tedaj se je človek, ki je bil v oblasti zlega duha, divje zagnal vanje in jih vse pometal po tleh. Tako grozno se je znesel nad njimi, da so morali nazadnje nagi in vsi pretepeni pobegniti iz tiste hiše. To se je razvedelo po vsem Efezu. Jude in Nejude je prevzel sveti strah in vse bolj so spoštovali Vladarja Jezusa.

Mnogi, ki so postali kristjani, so tedaj začeli javno priznavati svoja nekdanja slaba dejanja. Precej tistih, ki so se ukvarjali z magijo, je prineslo svoje knjige urokov in jih javno zažgalo. Izračunali so, da bi bilo vse skupaj vredno več kot milijon evrov.

Tako je zaradi očitnega delovanja Božje moči sporočilo o Jezusu dosegalo vse več ljudi in se vse bolj uveljavljalo.

Potem je Pavel začutil, da ga Sveti Duh spet kliče na pot. Odločil se je, da bo še enkrat prepotoval Makedonijo in Ahájo, nato pa se odpravil v Jeruzalem. »Zatem pa mi je usojeno,« je rekel, »da bom moral obiskati tudi Rim.« Dva svoja pomočnika, Timoteja in Erásta, je poslal naprej v Makedonijo, sam pa je še nekaj časa ostal v Efezu.

Takrat so zaradi kristjanov v mestu nastale hude težave. Neki zlatar, ki mu je bilo ime Dimitrij, je izdeloval srebrne kipce boginje Artémide iz slavnega efeškega templja. On in njegovi zaposleni so prav dobro služili z njihovo prodajo. Njih in druge, ki so se ukvarjali s to obrtjo, je sklical na sestanek in jih nagovoril:

Spoštovani gospodje!

Saj veste, da zaradi tega posla lahko dobro živimo. Zdaj pa se sami pozanimajte in prepričajte, kaj počne tale Pavel. Pravi, da bogovi, ki jih izdelamo mi ljudje, sploh niso bogovi! Prepričati mu je uspelo že mnogo ljudi in to ne samo v Efezu, temveč po skoraj vsej provinci Aziji. Vendar ne gre samo za to, da bo naša obrt prišla na slab glas. Obstaja tudi nevarnost, da bodo tempelj naše veličastne boginje Artémide ljudje začeli imeti za nekaj zgrešenega. Pomislite, boginja, ki jo časti vsa naša provinca in sploh ves civilizirani svet, bi lahko izgubila svojo veličino!

Poslušalci so ob tem pobesneli in začeli kričati:

»Živela Artémida, boginja Efežanov!«

Njihovo razgrajanje se je širilo in kmalu je vse mesto zajel nered. Množice so se začele zgrinjati proti amfiteatru, kjer so potekala mestna zborovanja. Izgredniki so našli dva Pavlova sopotnika, Gaja in Aristárha, doma iz Makedonije, ter ju na silo odvedli tja. Pavel je sicer hotel kar sam oditi tja, da bi nagovoril zbrano množico, vendar so mu kristjani to preprečili. Tudi nekateri ugledni voditelji province Azije, ki so mu bili naklonjeni, so mu poslali sporočilo: »Prosimo, ne hodite v amfiteater.«

Medtem je zborovanje postajalo vse bolj kaotično. Eni so vpili to, drugi so kričali nekaj drugega. Večina jih sploh ni vedela, zakaj so se zbrali. Judi v množici so rinili v ospredje nekega Aleksandra. Ta je mahal z roko in prosil za pozornost. Ljudem na zborovanju je skušal povedati, da Judi za to niso krivi. Toda razvedelo se je, da je Jud in vsi naenkrat so začeli kričati:

»Živela Artémida, boginja Efežanov!«

To je trajalo celi dve uri, potem pa je mestnemu uradniku le uspelo pomiriti množico. Spregovoril jim je:

Dragi Efežani!

Vsem ljudem na svetu je jasno, da je v Efezu tempelj veličastne boginje Artémide in da hranimo sveti kamen z njeno podobo, ki je padel z neba. Tega ne more zanikati nihče. Zato se, prosim, ustavite in dobro premislite, preden storite kar koli. Ta dva človeka ste privedli sem, čeprav nista ropala templjev ali žalila naše boginje.

Če hoče Dimitrij s svojimi delavci vložiti tožbo zaradi poslovne škode, naj gre ob uradnih urah na sodišče in sproži postopek. Kar koli drugega pa se lahko uredi na redni mestni skupščini. To, kar se je zgodilo danes, je namreč nevarno. Za ta nered ni nobenega pravega opravičila in cesarske oblasti bi nas lahko obtožile upora.

Tako je upravniku uspelo prekiniti shod in ljudje so se razšli.

Apd 20

Potem so se nemiri polegli in Pavel se je odpravil na pot. Sklical je kristjane in jih spodbudil, naj še naprej trdno zaupajo v Jezusa. Nato se je poslovil in odšel v Makedonijo. Prepotoval jo je ter povsod govoril s kristjani in jih spodbujal. Prišel je v Ahájo in ostal tam tri mesece. Že se je pripravljal, da bo odplul v provinco Sirijo, ko je ugotovil, da so Judi proti njemu napravili zaroto. Zato se je odločil, da se bo vrnil po kopenski poti skozi Makedonijo. Njegovi spremljevalci so bili:

- Sópater, Pirov sin iz Beróje,

- Aristárh iz Soluna,

- Sekúndus iz Soluna,

- Gaj iz Derbe,

- Timótej iz Listre,

- Tíhik iz province Azije,

- Trófim iz province Azije.

Ti so šli naprej in so nas počakali v Troádi. Mi pa smo po pashalnih praznikih odpluli iz mesta Filípi v Makedoniji. Čez pet dni smo se jim pridružili v Troádi in tam ostali teden dni.

V nedeljo zvečer smo se zbrali h Gospodovi večerji. Pavel je naslednje jutro nameraval odpotovati naprej, zato se je z zbranimi kristjani pogovarjal dolgo v noč. V sobi v zgornjem nadstropju hiše, kjer smo se srečali, je gorelo veliko svetilk. Neki mladenič, ki mu je bilo ime Évtih, je sedel na okenski polici. Dremalo se mu je, in dlje ko je Pavel govoril, bolj ga je premagoval spanec. Nazadnje je zaspal in padel skozi okno, ki je bilo v drugem nadstropju. Ko so ga pobrali, je bil mrtev. Pavel je stekel dol, se vrgel nanj in ga objel.

»Brez skrbi,« je rekel zbranim, »živ je.«

Pavel se je vrnil nazaj gor, razdelil Gospodovo večerjo in nato smo skupaj jedli. Potem se je z zbranimi pogovarjal vse do jutra, ko je odpotoval naprej. Medtem so fanta, ki je padel, živega in zdravega pospremili domov. To je močno okrepilo njihovo zaupanje v Jezusa.

Pavel se je odločil, da bo šel do mesta Asosa sam po kopnem, mi pa smo tja odpluli z ladjo. Dogovorili smo se, da se nam bo tam pridružil. Tam smo se torej srečali in ga vzeli na krov. Odpluli smo v Mitiléno in naslednji dan prišli do otoka Hiosa. Dan pozneje smo prispeli na Sámos, še dan zatem pa že pristali v mestu Milétu.

Pavel se je namreč odločil, da na tej plovbi ne bo obiskal Efeza. Ni hotel izgubljati časa v provinci Aziji, ker se mu je mudilo. Če bi le šlo, je želel priti v Jeruzalem na binkoštni praznik. Zato je iz Miléta poslal sporočilo voditeljem krščanske skupnosti v Efezu, naj pridejo k njemu. Ko so prispeli, jih je nagovoril:

Dobro veste, kako sem se vedel in kakšno je bilo moje življenje vse od prvega trenutka, ko sem stopil v provinco Azijo. Veste, kako sem služil Vladarju: zavedal sem se svoje majhnosti, veliko prejokal in prenašal hude težave, ki jih je povzročalo spletkarjenje nekaterih Judov. Veste, da sem vas naučil vse. Nobene od koristnih stvari, ki vam bodo v pomoč, nisem zadržal zase ali vam jo prikril. Razglašal sem jih tako v javnosti kot po domovih. Jude in Nejude sem z gotovostjo, ki jo daje Bog, opozarjal in spodbujal, naj spremenijo svoje življenje, se vrnejo k Bogu ter zaupajo v našega Vladarja Jezusa.

Zdaj pa mi Božji Duh izrecno naroča, naj grem v Jeruzalem. Ne morem drugače, kot da ga ubogam. Ne vem, kaj se mi bo tam zgodilo. Vem pa, da me Sveti Duh v vsakem mestu, ki ga obiščem, opozarja, da me čakata zapor in hudo trpljenje. Toda moje življenje mi ne pomeni nič. Želim si le, da bi dokončal svoje delo – svoj atletski tek. Želim si do konca opraviti službo, ki mi jo je dal Vladar, namreč da z vso trdnostjo in gotovostjo razglasim dobro novico o čudoviti Božji dobroti.

Torej: med vami sem živel in razglašal Božjo vladavino, zdaj pa vem, da se vidimo zadnjič. Zato vam danes svečano izjavljam: nisem odgovoren, če se bo kdor koli od vas pogubil. Razkril sem vam prav vse, kar hoče Bog; ničesar nisem zadržal zase. Zato pazite nase in skrbite za vse, ki so vam zaupani. Sveti Duh vas je izbral za pastirje, ki vodijo Božjo čredo. To skupnost si je Bog pridobil za drago ceno, namreč s krvavo smrtjo svojega Sina. Vem, kaj se bo zgodilo po mojem odhodu: med vas bodo prišli ljudje, ki bodo kakor krvoločni volkovi. Neusmiljeno bodo napadali ovce. Celo med vami, voditelji, se bodo pojavili takšni, ki bodo govorili zgrešene in popačene stvari, da bi potegnili kristjane za sabo. Bodite torej pripravljeni in pozorni. Spominjajte se, kako sem vse vas tri leta noč in dan, brez prestanka s solzami v očeh učil in spodbujal.

Zdaj vas izročam Bogu. On bo poskrbel za vas. Spominjajte se sporočila o njegovi čudoviti dobroti, ki vam bo še naprej dajalo trdnost in rast. Tako boste dobili, kar je Bog pripravil vsemu svojemu ljudstvu.

Nikoli nisem hotel imeti vašega denarja ali oblačil. Dobro veste, kako sem delal z lastnimi rokami, da bi poskrbel zase in za svoje sodelavce. Vedno sem vam kazal, kako je treba s trdim delom pomagati šibkim. V mislih sem imel to, kar je govoril Vladar Jezus:

»Če daš, si bolj srečen, kot če dobiš.«

Potem je Pavel skupaj z njimi pokleknil in molil. Ko se je nato začel poslavljati, so vsi jokali. Zelo jim je bilo hudo, ker je rekel, da se ne bodo več videli. Objemali so ga in poljubljali v slovo. Potem so ga vsi pospremili do ladje.

Apd 21

Tako smo se poslovili od voditeljev efeške skupnosti in nadaljevali pot. Odpluli smo naravnost na otok Kos, naslednji dan prišli na Rodos in potem v mesto Pátaro. Tam smo našli ladjo, ki je plula v Fenicijo, in z njo odšli naprej. Ko smo v daljavi zagledali Ciper, smo ga obšli po južni strani in nadaljevali plovbo proti provinci Siriji.

Končno smo prispeli v Tir, kjer je bilo treba raztovoriti blago. Poiskali smo tamkajšnje kristjane in teden dni ostali z njimi. Sveti Duh jih je navdihnil, da so večkrat posvarili Pavla, naj ne hodi v Jeruzalem. Potem se je naš postanek v Tiru končal in odpravili smo se naprej. Tamkajšnji kristjani so nas skupaj s svojimi ženami in otroki pospremili iz mesta. Na morski obali smo pokleknili in skupaj molili. Nato smo se poslovili; mi smo šli na ladjo, oni pa so se vrnili domov.

Iz Tira smo odpluli v Ptolemáido, kjer se je naše potovanje po morju končalo. Tudi tam smo šli pozdravit kristjane in ostali pri njih en dan. Naslednji dan smo šli naprej in prispeli v Cezaréjo. Obiskali smo Filipa, enega od sedmerice služabnikov, ki so jih v Jeruzalemu izbrali za razdeljevanje denarne pomoči. Zdaj je bil potujoči misijonar, ki je razglašal dobro novico o Vladarju Jezusu. Filip je imel štiri neporočene hčere, ki so s preroškim navdihom govorile v imenu Boga.

Pri Filipu smo bili že nekaj dni, ko je iz Judeje prišel krščanski prerok Ágab. Stopil je k nam, vzel Pavlov pas ter si z njim zvezal roke in noge.

»Sveti Duh pravi tole,« je rekel. »Takole bodo Judi v Jeruzalemu zvezali lastnika tega pasu. Potem ga bodo dali v roke poganom.«

Ko smo to slišali, smo vsi začeli prositi Pavla, naj ne gre v Jeruzalem. Prepričevali smo ga mi, njegovi spremljevalci, pa tudi kristjani iz Cezaréje, ki so bili zraven.

»Zakaj mi to počnete?« je odgovoril Pavel. »S svojim jokanjem mi samo jemljete pogum. Jaz sem pripravljen na vse, ne samo na to, da me v Jeruzalemu aretirajo. Za Vladarja Jezusa sem pripravljen tudi umreti.«

Ni in ni se dal pregovoriti. Nazadnje smo odnehali in rekli: »Naj se zgodi, kar hoče Vladar.«

Pavel v zaporu in pot v Rim

Čez nekaj dni smo pripravili svojo prtljago in se odpravili proti Jeruzalemu. Z nami so šli tudi nekateri kristjani iz Cezaréje, ki so nas peljali k človeku, pri katerem naj bi stanovali. To je bil Mnázon s Cipra, eden prvih kristjanov. Tako smo torej prispeli v Jeruzalem in sokristjani so nas prijazno sprejeli.

Naslednji dan smo s Pavlom obiskali Jakoba, voditelja jeruzalemske krščanske skupnosti. Navzoči so bili tudi vsi drugi jeruzalemski voditelji. Pavel jih je pozdravil in podal podrobno poročilo o svoji službi. Povedal jim je, kaj vse je storil Bog med pogani in kako ga je uporabil kot misijonarja. Ko je končal, so vsi prisotni začeli navdušeno slaviti Boga za to, kar so slišali. Potem so nagovorili Pavla:

Dragi prijatelj!

Kot lahko vidiš, je tudi na tisoče Judov začelo zaupati v Mesija Jezusa. Vsi ti se strogo držijo Mojzesovega zakonika. Glede tebe pa se širijo govorice, da Judom, ki živijo med pogani, praviš, naj ta zakonik zavržejo. Menda jim govoriš, naj ne obrezujejo svojih otrok in naj se nasploh ne držijo judovskih običajev.

Kaj naj naredimo? Vsi vejo, da si tukaj. Predlagamo ti tole: štirje izmed nas so napravili zaobljubo Bogu, da nekaj časa ne bodo pili vina in si ne bodo strigli las – pridruži se jim in poskrbi zanje. Skupaj z njimi opravi očiščevalni obred. Ko bo zaobljube konec, si boste v templju vsi svečano ostrigli lase. Nase prevzemi vse stroške, ki bodo nastali. Potem bo vsem jasno, da tiste govorice o tebi niso resnične, ampak da se tudi ti dosledno držiš Mojzesovega zakonika.

Kar se tiče Nejudov, ki začnejo zaupati v Vladarja Jezusa, pa smo vendar že pred časom prišli do skupne odločitve. Napisali smo jim, čemu naj se izogibajo: mesu, ki je bilo žrtvovano poganskim božanstvom, uživanju krvi, mesu, iz katerega kri ni do konca odtekla, in spolnim odnosom, kot jih prepoveduje Mojzesov zakonik.

Pavel je upošteval nasvet, ki so mu ga dali Jakob in voditelji. Sprejel je skrb za omenjene štiri moške. Takoj naslednji dan je skupaj z njimi odšel v tempelj in opravil očiščevalni obred. Potem je obvestil duhovnike, kdaj se bo končala njihova zaobljuba, ko bo treba za vsakega od njih darovati predpisano daritev.

Sedemdnevno očiščevalno obdobje je bilo že skoraj pri koncu, ko so v templju Pavla opazili nekateri Judi iz province Azije. Zagnali so vik in krik in nastalo je vsesplošno razburjenje. Vrgli so se na Pavla.

»Izraelci, na pomoč!« so kričali. »Ta človek vsepovsod nasprotuje vsemu, kar nam je sveto: našemu narodu, Mojzesovemu zakoniku in temu našemu svetišču. Drznil si je celo tole: v tempelj je pripeljal pogane in s tem oskrunil svetost tega kraja!« (To sicer ni bilo res; prej so ga v mestu opazili s Trófimom iz Efeza in so mislili, da ga je pripeljal tudi v tempelj.)

Nered se je začel širiti po vsem Jeruzalemu in vse skupaj je začelo preraščati v velik izgred. Pavla so zgrabili in odvlekli iz templja, takoj zatem pa zaklenili tempeljska vrata. Skoraj bi ga že ubili, ko je novica, da je ves Jeruzalem zajel izgred, dosegla poveljnika rimske vojske. Ta je skupaj z nekaterimi oficirji in vojaki takoj pohitel proti množici.

Ko so ljudje zagledali poveljnika rimskega bataljona in njegove vojake, so nehali pretepati Pavla. Poveljnik je prišel do njega in ga aretiral. Ukazal je, naj ga vklenejo v dvojne verige. Potem je začel poizvedovati, kdo je in kaj je naredil. Ljudje v množici so vpili to in ono. Zaradi splošne zmede poveljnik ni mogel priti do jasnih odgovorov. Moral je ukazati, naj Pavla odvedejo v vojašnico, ki je bila takoj nad tempeljsko ploščadjo. Ko so prišli do stopnišča, ki je vodilo v vojašnico, so izgredniki čisto podivjali, tako da so morali vojaki Pavla odnesti. Za njim je namreč pritiskala ogromna množica, ki je kričala: »Ubijte ga! Ubijte ga!«

Vojaki s Pavlom so že skoraj prišli do vojašnice, ko se je ta obrnil k poveljniku:

»Mi dovolite, da vam nekaj rečem?« ga je nagovoril po grško.

»Kaj? Ti znaš grško!« je bil presenečen poveljnik. »Se pravi, da ti nisi tisti Egipčan, ki je pred časom začel vstajo in ki je v puščavo s sabo povedel štiri tisoč oboroženih teroristov?«

»Ne, Jud sem,« je odgovoril Pavel. »Doma sem iz slavnega mesta Tarza v provinci Kilíkiji. Lepo vas prosim: ali smem nagovoriti zbrano množico?«

Poveljnik mu je dovolil. Pavel se je torej postavil na stopnice in s kretnjo roke zaprosil za posluh. Ko so ljudje potihnili, jih je nagovoril v aramejščini, jeziku domačih Judov:

Apd 22

Dragi rojaki, spoštovani voditelji – prosim, prisluhnite mi!

Naj vam pojasnim, kaj se je zgodilo. (Ko so slišali, da govori v njihovem domačem jeziku, so ljudje še bolj potihnili.) Jud sem. Rodil sem se v Tarzu v provinci Kilíkiji, odraščal pa sem tukaj, v Jeruzalemu, kjer sem si tudi pridobil izobrazbo. Moj učitelj je bil Gamáliel. Ta me je naučil živeti natančno po vseh zakonih, ki smo jih dobili od naših prednikov. Prav tako strastno sem se zavzemal za Božjo čast, kot se vi danes!

Tako imenovano »Jezusovo pot« sem hotel zatreti do konca. Njene pripadnike, tako moške kot ženske, sem dajal aretirati in jih pošiljal v zapor. Nekateri od njih so tudi umrli. Glavni duhovnik in člani voditeljskega zbora lahko to potrdijo. Od njih sem namreč dobil priporočilna pisma za Jude v Damasku. Tja sem se napotil, da bi aretiral tudi tamkajšnje kristjane in jih dal prisilno privesti v Jeruzalem, kjer naj bi bili kaznovani.

Na poti tja, ko sem bil že blizu Damaska, okrog poldne, pa se mi je zgodilo tole. Okoli mene se je nenadoma zabliskala močna svetloba z neba. Padel sem na tla.

»Savel! Savel!« mi je spregovoril neki glas. »Kaj me zatiraš?«

»Kdo ste, Gospod?« sem odvrnil.

»Jaz sem Jezus iz Nazareta,« mi je odgovoril. »Jaz sem tisti, ki ga ti zatiraš.«

Ljudje, ki so me spremljali, so videli svetlobo, njega, ki je govoril z mano, pa niso slišali.

»Gospod,« sem vprašal, »kaj naj zdaj storim?«

»Vstani in pojdi v Damask,« mi je odgovoril. »Tam ti bo nekdo povedal, kaj vse ti naroča Bog.«

Od bleska tiste svetlobe sem oslepel. V mesto so me pripeljali tako, da me je eden od spremljevalcev držal za roko.

V Damasku je živel neki Hananíja. Ta je med vsemi tamkajšnjimi Judi užival ugled človeka, ki je predan Bogu in ki spoštuje Mojzesove zakone. Prišel me je obiskat.

»Dragi Savel, naj se ti povrne vid!« je rekel in takoj sem ga lahko videl. »Bog, ki so ga častili naši predniki, ti je dal posebno poslanstvo,« je nadaljeval. »Izbral te je, da spoznaš njegove načrte. Dal ti je, da si videl njega, ki vedno dela prav – osebno je spregovoril s tabo. Bog hoče, da ga zastopaš: vsem ljudem boš kot priča razglašal to, kar si videl in slišal. No, kaj še čakaš? Daj se krstiti! Kliči Jezusovo ime in s tem priznaj, da mu pripadaš. Tako boš rešen svojih grehov.«

Potem sem se vrnil v Jeruzalem. Ko sem šel v tempelj molit, sem imel videnje: pred mano je stal Jezus.

»Hitro, hitro! Odpravi se iz Jeruzalema,« mi je rekel. »Tukaj ljudje ne bodo verjeli, kar jim boš povedal o meni.«

»O naš Vladar, pa ravno oni bi mi morali verjeti,« sem odgovoril. »Saj vendar dobro vejo, kaj sem delal prej po sinagogah: tvoje pripadnike sem dajal aretirati in bičati. Zraven sem bil tudi pri nasilni smrti Štefana, ki te je pogumno zastopal in govoril o tebi. Popolnoma sem se strinjal z njegovim kamenjanjem. Celo sodeloval sem s tistimi, ki so ga ubili, saj sem medtem pazil na njihova oblačila.«

»Ne!« mi je odvrnil Jezus. »Pojdi od tod, kajti poslal te bom na pot in boš moj odposlanec daleč stran med poganskimi ljudstvi.«

Do tu so ljudje Pavla poslušali, zdaj pa jim je prekipelo.

»Ubijte ga! Spravite ga s sveta!« so začeli kričati na vse grlo. »Takšni si ne zaslužijo, da živijo!«

Množica je čisto podivjala. Vreščali so, ogorčeno opletali naokrog s svojimi oblačili in metali prah v zrak. Rimski poveljnik je ukazal, naj Pavla odvedejo v vojašnico. Obenem je tudi naročil, naj se izvede običajni postopek zaslišanja: naj ga prebičajo, da bo priznal, zakaj so judovske množice tako besne nanj. Ko so vojaki že privezovali Pavla, da bi ga bičali, je ta nagovoril oficirja, ki nadziral izvršitev povelja.

»Ali res smete bičati rimskega državljana?« je vprašal. »In še sploh, če njegova krivda ni dokazana?«

Oficir je brž stekel k poveljniku.

»Ali veste, kaj ste ukazali?« je rekel. »Ta človek je rimski državljan.«

Poveljnik je osebno odšel k Pavlu in ga vprašal:

»Prosim, povejte mi, ste res rimski državljan?«

»Seveda sem,« je odgovoril Pavel.

»Kako to?« se je čudil poveljnik. »Jaz sem moral za to pravico plačati ogromno vsoto.«

»Meni pa je ni bilo treba kupiti,« mu je odgovoril Pavel, »rimski državljan sem že od rojstva.«

Vojaki, ki naj bi ga zaslišali, so se takoj umaknili. Pa tudi poveljnika je postalo strah, saj je dojel, da je dal javno vkleniti rimskega državljana.

Naslednji dan si je hotel poveljnik glede Pavla priti na jasno, česa ga Judi obtožujejo. Odredil je, naj se sestane judovski véliki zbor, skupaj z glavnimi duhovniki. Potem je Pavla izpustil iz pripora in ga pripeljal tja, na soočenje z njimi.

Apd 23

»Dragi rojaki,« je rekel Pavel in se članom vélikega zbora zazrl naravnost v oči. »Popolnoma čisto vest imam glede vsega, kar sem naredil v svojem življenju. Vem, da mi Bog ničesar ne očita.«

Glavni duhovnik Hananíja je svojim služabnikom takoj ukazal, naj ga udarijo po ustih.

»Bog bo udaril vas!« mu je ostro odvrnil Pavel. »Kakšna dvoličnost! Tukaj proti meni vodite sodno obravnavo, ki naj bi se držala Mojzesovega zakonika, potem pa ukažete, naj me udarijo, kar je čisto v nasprotju s tem zakonikom!«

»Kaj? Takole si upaš zmerjati glavnega duhovnika!« so bili ogorčeni služabniki, ki so stali zraven.

»Oprostite, spoštovani rojaki,« je rekel Pavel, »nisem si mislil, da je glavni duhovnik. Dobro vem, da v Svetem pismu piše: ›Ne smeš govoriti grdo o svojih voditeljih.‹«

Pavel se je dobro zavedal, da nekateri od zbranih pripadajo skupini saducejev, drugi pa skupini farizejev. Zato je zavpil: »Dragi prijatelji! Jaz sem farizej in prihajam iz farizejske družine. Zdaj pa sem na sodišču samo zaradi našega trdnega pričakovanja, da se bodo mrtvi vrnili v življenje!«

Med farizeji in saduceji je takoj nastal prepir in vsi zbrani so se razdelili v dva tabora. Saduceji ne verjamejo v angele ali duhove in tudi pravijo, da mrtvi ne bodo nikoli več oživeli. Farizeji pa vse to priznavajo, zato se je vnel glasen spor. Nekateri verski strokovnjaki iz farizejske skupine so kar planili na noge:

»Tukaj ni nobene podlage za obsodbo!« so protestirali. »Morda mu je res spregovoril kakšen duh ali angel.«

Spor se je stopnjeval in postajal vse bolj nasilen. Rimski poveljnik se je ustrašil, da bodo Pavla kar tam, vpričo njega raztrgali. Naročil je vojakom, naj se prerinejo mednje, potegnejo Pavla izmed besnečih zborovalcev in ga odpeljejo na varno v vojašnico.

Nato je imel ponoči Pavel videnje. Ob njem je stal Vladar Jezus in ga spodbujal:

»Le pogum! Dobro si me zastopal v Jeruzalemu. Zdaj pa ti je usojeno, da boš tako govoril o meni tudi v Rimu.«

Naslednje jutro se je sestalo več kot štirideset Judov, ki so se odločili, da bodo Pavla ubili. Bogu so prisegli, da ne bodo ne jedli ne pili, dokler tega ne izvršijo. Šli so do glavnih duhovnikov in judovskih voditeljev ter jih nagovorili:

»Svečano smo se zaprisegli, da ne bomo pokusili ničesar, dokler ne ubijemo Pavla. Zato vas in ves véliki zbor prosimo naslednje: javite rimskemu poveljniku, naj ponovno privede Pavla med vas, češ da želite natančneje preučiti njegov primer. Mi pa bomo pripravljeni, da ga pokončamo, še preden pride do vas.«

Pavlov nečak, sin njegove sestre, pa je zvedel, da mu bodo pripravili zasedo. Šel je do vojašnice in dovolili so mu, da je lahko vstopil in to sporočil Pavlu. Ta je takoj poklical enega od oficirjev.

»Prosim, odpeljite tega mladeniča do poveljnika,« je rekel Pavel. »Nekaj pomembnega mu mora javiti.«

Oficir je torej odšel z njim k poveljniku.

»Jetnik Pavel me je poklical in zaprosil, naj tegale mladeniča pripeljem k vam,« je rekel oficir, »menda ima za vas neko pomembno obvestilo.«

Poveljnik je mladeniča prijel za roko in ga odpeljal na samo.

»Za kaj gre?« je vprašal.

»Judovski voditelji so napravili takle načrt,« je začel mladenič. »Jutri vas bodo prosili, da spet privedete Pavla pred njihov véliki zbor. Rekli bodo, da hočejo natančneje raziskati njegov primer. Ne verjemite jim. V zasedi ga bo namreč čakalo več kot štirideset moških. Ti so napravili svečano zaprisego, da ne bodo ne jedli ne pili, dokler ga ne pokončajo. Na to so že pripravljeni in čakajo samo še na vašo odobritev.«

»Naj nihče ne zve, da si mi to javil,« je poveljnik naročil mladeniču.

Potem je poklical dva oficirja in jima dal povelje: »Poskrbite, da bo danes ob devetih zvečer dvesto polno oboroženih vojakov pripravljenih za pot v Cezaréjo. Poleg njih naj gre še sedemdeset konjenikov in dvesto pomožnih vojakov. Priskrbite tudi konja, ki ga bo jezdil Pavel. Potrudite se, da bo lahko varno prišel do guvernerja Feliksa.«

Potem je poveljnik napisal tole pismo:

Klávdij Lízija –

Spoštovanemu gospodu, guvernerju Feliksu

Lep pozdrav!

Pošiljam vam človeka, ki ga je judovska množica zgrabila in ga že hotela ubiti. Posredoval sem s svojo posadko in ga odpeljal na varno, saj sem zvedel, da je rimski državljan. Hotel sem ugotoviti, česa ga obtožujejo, zato sem ga privedel pred judovski véliki zbor. Toda tam se je kmalu izkazalo, da gre za obtožbe, ki se tičejo judovskih verskih pravil; skratka nič takega, kar bi bilo treba kaznovati s smrtjo ali z zaporom.

Zdaj pa sem zvedel, da so proti njemu napravili zaroto. Takoj sem se odločil, da ga pošljem k vam. Tistim, ki ga obtožujejo, sem naročil, naj svojo tožbo vložijo pri vas.

Vojaki so izvršili povelje. Vzeli so Pavla v svoje varstvo in z njim ponoči odpotovali do Antipatríde. Naslednji dan so se polno oboroženi vojaki vrnili v vojašnico v Jeruzalem, konjeniki pa so s Pavlom odšli naprej do Cezaréje. Tam so guvernerju izročili pismo in mu predali Pavla.

Guverner je prebral pismo in vprašal Pavla, iz katere province prihaja. Ko je izvedel, da je iz Kilíkije, mu je pojasnil:

»Zaslišal vas bom takoj, ko se bodo tukaj oglasili ljudje, ki vas tožijo.«

Potem je guverner naročil, naj ga imajo v priporu v njegovi rezidenci, se pravi v palači, ki jo je dal zgraditi kralj Heród Véliki.

Apd 24

Čez pet dni je h guvernerju prišel glavni duhovnik Hananíja in z njim še nekaj drugih judovskih voditeljev. S sabo so imeli odvetnika, ki mu je bilo ime Tertúl. Guvernerju so predložili svojo ovadbo proti Pavlu. Potem so Pavla privedli na obravnavo in Tertúl je začel z obtožnico:

Spoštovani gospod guverner!

Zaradi vašega dobrega vodstva naš narod že dalj časa uživa v blaginji. Zelo smo vam hvaležni za vse reforme, ki jih izvajate po raznih krajih. Vedite, da jih z veseljem sprejemamo. Ker pa vas nočem po nepotrebnem zadrževati, naj preidem k stvari: lepo vas prosim, prisluhnite našemu primeru, ki ga bomo čisto na kratko predstavili.

Ugotovili smo, da je ta Pavel hudo nevaren za vse naše ljudstvo. Jude po vsem cesarstvu hujska k uporu. On je vodja sekte Nazarečanov. Aretirali smo ga, ko je poskusil osramotiti in oskruniti naš sveti tempelj.

Ko ga boste zaslišali, se boste lahko tudi sami prepričali, da vse te obtožbe držijo.

Judi, ki so prisostvovali obravnavi, so seveda stopili na Tertúlovo stran in pritrjevali, da je vse to res.

Nato je guverner nakazal Pavlu, da lahko začne svoj zagovor. Ta je odgovoril takole:

Vem, da že vrsto let kot vrhovni sodnik razsojate zadeve judovskega naroda, zato sem vesel, da lahko podam svoj zagovor pred vami.

Sami lahko preverite naslednja dejstva: Pred nič več kot dvanajstimi dnevi sem pripotoval v Jeruzalem, da bi v templju počastil Boga. Ti, ki me obtožujejo, me niso niti enkrat videli, da bi se s kom prepiral ali da bi ljudi hujskal k uporu. Tega nisem počel nikjer: ne v templju ne v sinagogah ne po mestnih ulicah. Teh svojih obtožb nikakor ne morejo podpreti z dokazi.

Odkrito pa priznam naslednje: pripadam tako imenovani »Jezusovi poti«, ki jo imajo naši voditelji za krivoversko sekto. Toda prav s tem zares služim Bogu, ki so ga častili naši predniki. Zvesto se opiram na vse, kar piše v Mojzesovem zakoniku in v preroških spisih. Zato se zanašam na veliko Božjo obljubo, ki jo priznavajo tudi oni: namreč da bo Bog vse ljudi ponovno vrnil v življenje, tako dobre kot slabe. Ker sem trdno prepričan v to, vedno pazim, da mi niti Bog niti ljudje ne bi ničesar očitali.

Po več letih bivanja v tujini sem se torej zdaj vrnil v Jeruzalem. Prišel sem, da bi revnim rojakom prinesel denarno pomoč. Obenem naj bi opravil daritev Bogu. Tako sem v templju zaključeval svoj očiščevalni obred. Nobene množice ali skupine ni bilo okrog mene in sploh nobenega nereda. Takrat so po meni planili nekateri Judi iz province Azije. Toda če bi imeli ti kaj resnega proti meni, bi se danes gotovo pojavili na tej obravnavi in predstavili svoje obtožbe. Zato pa naj, prosim, tisti, ki so tu, kar sami povejo, kaj je ugotovil judovski véliki zbor, ko sem se zagovarjal pred njim – katerega prestopka me je obdolžil? Edino, kar lahko rečejo, je to, da sem med obravnavo zavpil: »Na sodišču sem samo zaradi prepričanja, da se bodo mrtvi vrnili v življenje!«

Feliks je vedel precej o »Jezusovi poti« in ker se ni hotel mešati v judovske verske zadeve, je prekinil nadaljnjo razpravo.

»Svojo razsodbo glede vašega primera bom lahko podal šele potem,« je rekel, »ko bo iz Jeruzalema prispel poveljnik Lízija.«

Potem je naročil oficirju, naj Pavla obdrži v priporu, vendar naj mu pusti nekaj svobode. Izrecno je dovolil, da ga znanci lahko obiskujejo in poskrbijo zanj.

Čez nekaj dni je Feliks prišel na svoj sedež skupaj s soprogo Druzílo, ki je bila Judinja. Dal je poklicati Pavla, da bi slišal več o tem, kaj pomeni pripadati Mesiju Jezusu. Pavel se je torej pogovarjal z njima. Beseda pa je kmalu nanesla na to, da je treba ravnati prav in premagovati svoje sebične nagibe ter da prihaja čas, ko bo Bog sodil vsem ljudem. Feliksu je postalo hudo neprijetno.

»Hvala, dovolj bo za danes,« je rekel Pavlu. »Ko bom imel kaj časa, vas spet pokličem.«

Po tem je Feliks res večkrat poklical Pavla in se pogovarjal z njim. To je počel zato, ker je od njega na tihem pričakoval podkupnino. Tako sta minili dve leti. Tedaj je Feliksa na guvernerskem mestu zamenjal Pórkij Fest. Toda Feliks tudi takrat ni izpustil Pavla, ampak je naredil uslugo judovskim voditeljem in ga še naprej pustil v zaporu.

Apd 25

Fest je torej prispel v mesto Cezaréjo in prevzel guvernersko službo. Tri dni zatem je odpotoval v Jeruzalem. Glavni duhovniki in drugi ugledni Judi so mu predložili svojo ovadbo proti Pavlu. Vztrajno so prosili, naj jih podpre v postopku in Pavla premesti nazaj v Jeruzalem. Na poti so ga namreč nameravali iz zasede ubiti. Toda Fest se je odločil drugače.

»Pavel je v zaporu v Cezaréji,« jim je odgovoril, »in tudi sam sem namenjen tja. Če je Pavel prekršil zakon, grejo lahko vaši vodilni z mano in tam vložijo svojo tožbo.«

Fest je ostal še kakšnih osem ali deset dni v Jeruzalemu, potem pa odpotoval v Cezaréjo. Takoj naslednji dan je obnovil sodni proces proti Pavlu. Naročil je, naj ga privedejo, in ko je prispel, so se okrog njega zgrnili judovski voditelji, ki so prišli iz Jeruzalema. Proti njemu so navedli mnogo hudih obtožb, ki pa jih niso mogli dokazati.

»Nobenega zločina nisem zakrivil!« se je branil Pavel. »Niti proti judovskim zakonom niti proti tempeljskim predpisom niti proti rimski cesarski oblasti!«

Fest pa je hotel Judom narediti uslugo. »Bi bili pripravljeni oditi v Jeruzalem,« je vprašal Pavla, »da se ta zadeva razreši pred judovskim vélikim zborom, postopek pa bi vodil jaz?«

»Saj smo vendar že na cesarskem sodišču,« je odgovoril Pavel. »Moj primer se mora vsekakor razrešiti pred cesarsko oblastjo. Saj tudi vi že jasno vidite, da proti Judom nisem zakrivil ničesar. Če sem prekršil rimske zakone in naredil kaj takega, kar se kaznuje s smrtjo, bom to sprejel – nočem se izogibati kazni. Tega, kar me tile obtožujejo, pa nikakor nisem kriv. Zato me nihče ne more zgolj iz prijaznosti do njih izročiti njim. Sklicujem se na cesarja! Glede na svoje pravice zahtevam sodno obravnavo, ki jo vodi on osebno!«

Fest se je pogovoril s svojimi svetovalci in nato razglasil svoj sklep:

»Sklicujete se na cesarja – torej greste v Rim!«

Čez nekaj časa sta v Cezaréjo pripotovala kralj Agrípa mlajši in njegova sestra Bereníka. Prišla sta na vljudnostni obisk ob nastopu Festove službe. Ko sta tam preživela že nekaj dni, jima je Fest omenil Pavlov primer.

»Moj predhodnik Feliks je tukaj v zaporu pustil nekega jetnika,« jima je rekel, »in njegov primer predal meni. Ko sem šel v Jeruzalem, so mi ga glavni duhovniki in judovski voditelji ovadili kot zločinca ter zahtevali njegovo obsodbo. Povedal sem jim, kakšna je rimska sodna praksa: obtoženca ne moremo nikomur izročati zgolj iz prijaznosti. Najprej je treba izpeljati soočenje med njim in tistimi, ki ga tožijo; tako dobi priložnost, da se zagovarja pred obtožbami.

Zato so se oglasili tukaj pri meni in jaz sem takoj naslednji dan ponovno začel sodni proces proti Pavlu. Naročil sem, naj ga privedejo na razpravo, toda njegovi nasprotniki na njej niso predložili nobene resne obtožbe. Sploh ni šlo za kakšne hude zločine, kot sem najprej mislil, ampak samo za spor glede nekih njihovih verskih prepričanj. Omenjali so tudi nekega Jezusa, ki je umrl, Pavel pa trdi, da živi. Nisem vedel, kako naj se odločim. Na te stvari se ne spoznam, zato sem predlagal Pavlu, da bi razpravo preselili v Jeruzalem. Pavel pa se je pritožil: zahteval je, naj njegov primer obravnava cesar, do tedaj pa hoče ostati v priporu. Zato sem naročil, naj ga zastražijo, dokler ga ne bom poslal v Rim.«

Tedaj je kralj Agrípa rekel Festu: »Že nekaj časa si želim slišati, kaj pravi ta človek.«

»Prav,« je odvrnil guverner, »slišali ga boste jutri.«

Naslednji dan sta Agrípa in Bereníka nadvse slovesno vstopila v sprejemno dvorano palače. Tam so bili tudi rimski poveljniki in mestna elita. Fest je naročil, naj privedejo Pavla, potem pa nagovoril zbrane:

Nadvse spoštovani kralj Agrípa in cenjeni gospodje, ki ste tukaj zbrani!

Poglejte tega človeka! Zaradi njega me oblegajo vsi Judi, tako v Jeruzalemu kot v tem mestu. Kar naprej glasno vztrajajo, da ne sme ostati pri življenju. Jaz pa sem prišel do ugotovitve, da ni storil ničesar, kar bi zahtevalo smrtno kazen. In ker se je skliceval na cesarja, sem razsodil, da ga je treba poslati v Rim. Vendar nimam ničesar oprijemljivega, kar bi lahko v zvezi z njim napisal cesarju, našemu Vladarju. Zato sem ga dal privesti pred vse vas – še posebej pa pred vas, spoštovani kralj Agrípa – da bi lahko skupaj preiskali njegovo zadevo in da bi vedel, kaj naj napišem. Zdi se mi namreč absurdno, da bi jetnika poslal v Rim na razsodbo, obenem pa ne bi jasno povedal, kakšne obtožbe ga bremenijo.

Apd 26

Kralj Agrípa je nato rekel Pavlu:

»Zdaj imate priložnost, da predstavite svoja stališča.«

Pavel je s kretnjo roke zaprosil za pozornost in začel svojo obrambo:

Nadvse spoštovani kralj Agrípa!

V veliko čast in veselje mi je, da lahko danes prav vam podam svoj zagovor pred vsemi obtožbami, ki so jih izrekli judovski voditelji. Vesel sem predvsem zato, ker ste dober poznavalec judovskih navad in verskih vprašanj. Zato vas lepo prosim: potrpežljivo me poslušajte.

Vsi naši voditelji dobro vejo, kakšno je bilo moje življenje vse od otroštva. Vejo, kako sem živel v svoji domovini in potem v Jeruzalemu. Poznajo me torej že od prej. Potrdijo lahko, da sem se ravnal po verskih pravilih naše najstrožje smeri – bil sem farizej. Zdaj pa sem tukaj pred sodiščem samo zato, ker zaupam, da se izpolnjuje velika obljuba, ki jo je Bog dal našim prednikom. Bogoslužje, ki ga vseh dvanajst rodov našega ljudstva prizadevno opravlja noč in dan, ima samo en cilj: namreč da bi doživeli izpolnitev te obljube.

Spoštovani kralj Agrípa! Judovski voditelji me zdaj obtožujejo prav zaradi tega pričakovanja. Zakaj naj bi bilo tako neverjetno, da je Bog nekoga, ki je bil mrtev, dejansko že vrnil v življenje?

Sicer sem tudi jaz najprej mislil, da je treba na vsak način izkoreniniti vse, kar je povezano z Jezusom iz Nazareta. To sem čutil kot svoje poslanstvo in izvrševati sem ga začel v Jeruzalemu. S pooblastilom glavnih duhovnikov sem mnoge kristjane poslal v zapor in nato glasoval za njihovo usmrtitev. V vseh jeruzalemskih sinagogah sem si prizadeval za to, da so jih kaznovali. Tako sem jih hotel prisiliti, da bi se odpovedali Jezusu. Toda to mi še ni bilo dovolj. Tako sem bil besen nanje, da sem jih hotel zatreti tudi po drugih mestih.

Spoštovani kralj Agrípa, s tem namenom sem odpotoval v Damask. Imel sem uradno dovoljenje glavnih duhovnikov, ki mi je dajalo vsa pooblastila. Na poti tja – bilo je opoldne – pa se je zgodilo tole. Okrog mene in mojih sopotnikov se je zabliskala svetloba z neba, ki je bila močnejša od sonca. Vsi smo popadali po tleh in zaslišal sem glas:

»Savel! Savel! Kaj me zatiraš? Ali ni neumno, da se takole boriš proti meni?«

»Kdo ste, Gospod?« sem odvrnil.

»Jaz sem Jezus,« mi je rekel glas. »Jaz sem tisti, ki ga ti zatiraš. Zdaj pa vstani in me poslušaj! Pokazal sem se ti zato, ker te jemljem v službo. Kot priča boš ljudem razglašal to, kar si zdaj spoznal o meni in kar ti bom še pokazal. Zaščitil te bom pred Judi in tudi pred pogani, h katerim te pošiljam. Zdaj so kakor slepi, toda ti jim boš govoril in jim odprl oči. Zapustili bodo vse, kar je temnega, in prestopili v svetlobo. Rešili se bodo Satanove oblasti in stopili v Božjo vladavino. Ker mi bodo začeli zaupati, jim bodo grehi odpuščeni. Tako bodo postali del mojega svetega ljudstva.«

Spoštovani kralj Agrípa! Moral sem upoštevati naročilo, ki mi ga je dal Bog v tem videnju. Zato sem vsem ljudem začel razglašati, naj spremenijo svoje življenje in se vrnejo k Bogu ter s svojimi dejanji pokažejo, da so se res spremenili. S tem razglasom sem začel v Damasku, nadaljeval v Jeruzalemu in po vsej Judeji, nato pa sem šel tudi k poganskim narodom. To je razlog, zaradi katerega so me Judi v templju aretirali in me hoteli usmrtiti. Toda Bog mi pomaga in mi daje moč vse do danes. Zato ne odstopam, ampak vsem ljudem, pomembnim in nepomembnim, kot priča razglašam Mesija Jezusa. Kar govorim, ni nič drugega kot to, kar so napovedovali Mojzes in preroki: obljubljeni Mesija bo umrl mučne smrti in se kot prvi vrnil nazaj v življenje. Novico o njem bodo razglasili med judovskim ljudstvom in poganskimi narodi – to bo kakor rešilna luč, ki zasveti v temi.

»Pavel, vi ste čisto zblazneli!« je nenadoma zavpil Fest. »Preveč ste študirali, zato se vam je zmešalo.«

»Oprostite, spoštovani gospod guverner,« je odgovoril Pavel, »ne, ni se mi zmešalo. Reči, o katerih govorim, so se res zgodile in so smiselne. Spoštovani kralj je s to zadevo seznanjen, zato z njim govorim tako odkrito. Prepričan sem namreč, da je za te stvari že zvedel, saj so se dogajale javno, ne kje naskrivaj.«

Nato se je Pavel obrnil h kralju: »Nadvse spoštovani kralj Agrípa, ali verjamete prerokom? Vem, da jim verjamete.«

»Počasi, počasi,« se je namuznil kralj. »Še malenkost, pa me boste prepričali in bom celo jaz postal kristjan.«

»Molim, da bi se to tudi zgodilo,« mu je odvrnil Pavel. »Še malo ali še veliko – želim si, da bi čisto vsi, ki me danes poslušate, postali to, kar sem jaz. Samo brez tehle jetniških verig.«

Tedaj so razpravo zaključili. Kralj, guverner, Bereníka in ostali, ki so zasedali z njimi, so se umaknili na samo, da bi se pogovorili o zadevi.

»Ta človek ni naredil nič takega,« so menili, »da bi ga bilo treba kaznovati s smrtjo ali z zaporom.«

»Če se ne bi skliceval na cesarja,« je kralj rekel guvernerju, »bi ga dejansko lahko izpustili.«

Apd 27

Tako je napočil čas za plovbo proti Rimu. Pavla in še nekaj drugih jetnikov je guverner zaupal oficirju Juliju, ki je pripadal posebni enoti z imenom Cesarski bataljon. Vkrcali smo se na ladjo, ki je prihajala iz mesta Adramítija in je bila namenjena nazaj v razna pristanišča province Azije. Odpluli smo skupaj s sokristjanom Aristárhom iz Soluna v Makedoniji.

Naslednji dan smo pristali v Sidónu. Oficir Julij je bil prijazen do Pavla in mu je dovolil, da je obiskal svoje krščanske prijatelje. Ti so ga oskrbeli z vsem, kar je potreboval. Potem smo nadaljevali pot. Zaradi nasprotnega vetra smo obpluli Ciper po vzhodni strani, ki je bolj zatišna. Nato smo prepluli morje ob Kilíkiji in Pamfíliji ter prispeli v pristanišče Mira v pokrajini Líkiji. Tam je oficir našel ladjo iz Aleksandrije, ki je bila namenjena v Italijo, in nas vkrcal nanjo.

Nato se je plovba nadaljevala počasi. Šele po več dneh smo se približali mestu Knidosu. Tam nas je veter prisilil, da smo spremenili smer plovbe: obrnili smo se proti jugu in mimo rta Salmóne zapluli na južno, bolj zatišno stran Krete. Držali smo se blizu obale in le s težavo prispeli v kraj Dobri Pristani, ki je blizu mesta Lasája.

Plovba pa je začela postajati nevarna. Zdaj smo namreč izgubili že precej časa in začela se je bližati zima. Pavel je nagovoril posadko:

»Gospodje, vidim, kaj se bo zgodilo, če nadaljujemo s plovbo: čaka nas brodolom. Izgubili bomo tovor ter uničili ladjo in tudi naša življenja bodo ogrožena.«

Oficir pa ni sprejel Pavlovega nasveta, ampak je bolj zaupal temu, kar sta govorila kapitan in lastnik ladje. Ker so bili Dobri Pristani neprimerni za prezimovanje, se je sploh večina strinjala, da bi bilo dobro odpluti naprej. Poskusili naj bi priti do pristanišča Fojniks, naprej ob obali Krete, in tam prezimiti. To pristanišče gleda na jugozahod in severozahod.

Zapihal je južni vetrič in bili so prepričani, da zdaj lahko izpeljejo svoj načrt. Dvignili so sidro in zapluli ob obali Krete. Toda naenkrat se je vreme spremenilo in z otoka je zapihala orkanska burja ter zajela ladjo. Ker se ni dalo obdržati smeri, smo jo morali obrniti tako, da jo je veter odnesel s sabo. Mimo nekega otočka, ki se imenuje Kavda, nas je neslo po zatišni strani. Takrat je veter malo popustil in z veliko napora nam je uspelo na krov potegniti pomožni čoln, ki smo ga do tedaj vlekli za sabo. Da bi utrdili in zaščitili ladijski trup, so mornarji okrog njega privezali vrvi. Ker so se bali, da bo ladja udarila ob sipine na libijski obali, so spustili zavorno sidro. Potem so pustili, da jo je neslo naprej. Hud vihar pa ni ponehal, zato so naslednji dan odvrgli nekaj tovora. Še dan pozneje so vrgli v morje precej ladijske opreme. Več dni že nismo videli ne sonca ne zvezd, vihar pa je divjal z nezmanjšano močjo. Tako smo začeli izgubljati še zadnje upanje na rešitev.

Potem ko že precej časa nihče na ladji ni več mogel jesti, se je Pavel postavil pred vse in spregovoril:

Gospodje, prisluhniti bi mi morali. Ne bi smeli odpluti s Krete. Tako bi se izognili brodolomu in vsej tej škodi. Toda zdaj bi vas rad spodbudil: prosim, ne izgubite poguma! Vsi boste ostali pri življenju, le ladja bo uničena.

Danes ponoči sem namreč videl angela. Poslal ga je Bog, ki mu pripadam in mu služim. Angel mi je rekel tole:

»Ne boj se, Pavel! Usojeno ti je, da se boš zagovarjal pred cesarjem. Bog pa ti je zelo naklonjen: samo zaradi tebe bo poskrbel, da bodo preživeli tudi vsi tvoji sopotniki.«

Torej pogum, proč s potrtostjo! Trdno zaupam Bogu, da se bo zgodilo tako, kot je rekel. Gotovo nas bo vrglo na kakšen otok.

Bila je že štirinajsta noč, odkar nas je nosilo sem in tja po sredozemskem morju. Okrog polnoči se je mornarjem zazdelo, da se bližamo nekemu kopnemu. Izmerili so globino vode: štirideset metrov. Malo naprej so izmerili še enkrat: samo trideset metrov. Ustrašili so se, da bomo udarili ob ostre skale. Z zadnjega konca ladje so spustili štiri sidra, da bi jo upočasnili. Nestrpno so si želeli, da bi se čim prej zdanilo, še pred zoro pa so poskusili pobegniti. Izmislili so si, da morajo v vodo namestiti še sidra s sprednjega dela ladje, zato so začeli spuščati pomožni čoln.

»Če mornarji ne bodo ostali na ladji,« je Pavel rekel oficirju in vojakom, »se ne boste rešili.«

Vojaki so takoj prerezali vrvi pomožnega čolna in pustili, da ga je morje odneslo.

Tik preden se je zdanilo, je Pavel spet nagovoril vse, ki so bili na ladji. Prosil jih je, naj vendar pojejo nekaj hrane.

»Že dva tedna ste tako zaskrbljeni, da niste čisto nič jedli. Prosim, pojejte kaj! Za vaše življenje gre! Le tako se vam ne bo zgodilo nič hudega.«

Potem je Pavel vzel v roke hlebec kruha. Pred vsemi je izrekel zahvalo Bogu, razlomil hlebec na kose in začel jesti. Tedaj so se vsi opogumili in nekaj pojedli. Na ladji nas je bilo dvesto šestinsedemdeset. Ko so se vsi nasitili, so preostalo natovorjeno žito zmetali v morje, da bi bila ladja lažja.

Končno se je začelo daniti. Mornarji niso mogli prepoznati kopnega, ki se je pokazalo pred nami, opazili pa so zaliv, ki je imel na koncu peščeno obalo. Mislili so, da bi tam morda lahko spravili ladjo iz vode. Zato so odvezali sidra in jih odvrgli v morje. Popustili so vrvi pri bočnih krmilih in razpeli sprednje jadro. Tako so ladjo povsem prepustili vetru, da jo je nesel proti peščeni obali. Toda nenadoma smo naleteli na plitvino in ladja je nasedla. Sprednji del se je zagozdil in se ni več premaknil, zadnji del pa se je začel lomiti pod silo valov.

Vojaki so tedaj sklenili, da je treba ujetnike pobiti, saj bi ti lahko odplavali na obalo in pobegnili. Toda oficir jim je to prepovedal, ker je vsekakor hotel Pavla rešiti. Namesto tega je dal tole povelje: tisti, ki znajo plavati, naj poskačejo s krova in začnejo plavati proti obali; drugi pa naj jim sledijo tako, da se oprimejo kakšne deske ali katere druge stvari z ladje. Tako se je tudi zgodilo: vsi smo se živi in zdravi rešili na kopno.

Apd 28

Potem ko smo bili že na varnem, smo ugotovili, da smo na otoku Malti. Preprosti domačini, ki so tam živeli, so nas presenetili s svojo prijaznostjo. Ker je začelo deževati in je bilo hladno, so za nas zakurili ogenj in nas povabili zraven.

Tudi Pavel je nabral polno naročje dračja in ga začel metati na ogenj. Tedaj pa je iz njega prilezla kača, ker jo je toplota prepodila. Pičila je Pavla in se mu obesila na roko.

»Ta človek je gotovo morilec,« so si rekli domačini, ko so videli, kako Pavlu z roke visi kača. »Pravkar se je rešil iz morja, vendar mu boginja pravice ne pusti živeti.«

Pavel pa je kačo samo stresel v ogenj in zgodilo se mu ni nič hudega. Domačini so mislili, da bo otekel, ali da se bo naenkrat zgrudil mrtev. Dolgo časa so čakali in gledali vanj, vendar se ni zgodilo nič. Potem so se premislili in si rekli: »Gotovo je kdo od bogov.«

Blizu tistega kraja je bilo posestvo, ki je pripadalo rimskemu uradniku Públiju, glavnemu upravitelju otoka. Tudi ta nas je ljubeznivo sprejel in nas tri dni gostil pri sebi. Njegov oče pa je bil bolan in je ležal v postelji. Mučila sta ga vnetje črevesja in vročina. Pavel ga je obiskal v njegovi sobi. V molitvi je nanj položil roke in ga ozdravil. Za ta dogodek so zvedeli tudi drugi bolniki na otoku; prišli so k Pavlu in ozdravil je še njih. Ti so nas potem obsuli z darili. Pozneje, ko smo odhajali z otoka, so nas tudi dobro oskrbeli z vsem, kar smo potrebovali.

Na Malti smo bili skupaj tri mesece. Potem smo odpluli z ladjo, ki je prezimila na otoku, prihajala pa je iz Aleksandrije. Spredaj je imela izrezljano zaščitno znamenje božanskih dvojčkov, Kastorja in Poluksa. Prispeli smo v mesto Sirakúze in tam ostali tri dni. Potem smo odpluli naprej in pristali v mestu Régium. Naslednji dan je zapihal južni veter, zato smo do pristanišča Putéoli potrebovali samo dva dni. Tam smo srečali nekaj kristjanov, ki so nas povabili, naj za teden dni ostanemo pri njih.

Nato smo po kopnem napravili še zadnji del poti proti Rimu. Tamkajšnji kristjani so slišali, da prihajamo, zato so nam prišli naproti. Nekateri so nas pričakali že v Ápijevem trgu, drugi pa malo naprej pri Treh Tavernah. Ko jih je videl, je Pavlu močno zrasel pogum, in zahvalil se je Bogu.

Ko smo prišli v Rim, so Pavlu dovolili, da je bival v hišnem priporu. Stanovanje si je lahko poiskal sam in za stražo so mu dali samo enega vojaka.

Tri dni po prihodu v Rim je Pavel k sebi povabil tamkajšnje judovske voditelje. Ko so se sestali pri njem, jih je nagovoril takole:

Dragi rojaki!

V Jeruzalemu so me aretirali in me izročili rimski oblasti, čeprav nisem storil prav ničesar proti našemu ljudstvu. Nikoli nisem nasprotoval navadam, ki smo jih dobili od prednikov. Rimljani so me nato zaslišali in me hoteli izpustiti, ker niso našli nobene podlage za to, da bi bil obsojen na smrt. Toda Judi so temu vztrajno nasprotovali, zato mi ni preostalo drugega, kot da zahtevam sodno obravnavo pred cesarjem. S tem pa nikakor nočem nastopati proti našemu ljudstvu. K sebi sem vas povabil, ker bi vam rad to pojasnil. Dejansko sem v te lisice vklenjen zato, ker razglašam, da se je zdaj uresničilo veliko pričakovanje našega naroda!

»Iz Judeje nam niso glede vas poslali nobenega pisma,« so odgovorili voditelji. »Prav tako nas ni obiskal nihče, ki bi govoril kaj slabega v zvezi z vami. Zelo nas zanimajo vaša stališča. Vemo samo to, da to novo gibanje, ki mu pripadate, povsod vzbuja odpor in obsodbe.«

Tako so se dogovorili za določen dan, in takrat je prišlo na obisk k Pavlu še več Judov. Ves dan jim je z vso gotovostjo dokazoval, da je Bog že začel svojo vladavino. S pomočjo Mojzesovega zakonika in preroških spisov jih je prepričeval, da je Jezus Mesija. Nekateri od njih so bili odprti za to, kar je govoril, drugi pa so ostali skeptični. Niso in niso mogli doseči soglasja, zato so se začeli razhajati po domovih. Pavel pa je končal s tem opozorilom:

Kako lepo je Sveti Duh vse to napovedal! Prerok Izaija je namreč rekel vašim prednikom:

Pojdi, povej tem ljudem:

Še in še boste napenjali ušesa,

pa vam nič ne bo jasno,

razbijali si boste glavo,

pa nikakor ne boste dojeli.

Ti ljudje so se čisto poneumili!

Mašijo si ušesa in zatiskajo si oči.

Zato ne dojamejo, ne sprevidijo in ne slišijo;

zato se nočejo vrniti k meni

in mi ne pustijo, da bi jih ozdravil.

Judi, naj vam povem še tole: Bog je zdaj začel reševati druge narode. Za razliko od vas bodo pogani njegovo sporočilo sprejeli!

Pavel je v svojem najetem stanovanju ostal še celi dve leti. Sprejemal je lahko vse, ki so ga hoteli obiskati. Pogumno je razlagal nauk o Jezusu in pri tem ga ni nihče niti najmanj oviral. Razglašal je, da je nastopila Božja vladavina in da je Jezus res Mesija, obljubljeni osvoboditelj in Vladar.

Apostol Pavel

PISMO KRISTJANOM V KOLÓSAH

Poglavja:  1   2   3   4

Kol 1

Pavel, po Božji volji odposlanec Mesija Jezusa, in kristjan Timotej –

Božjemu ljudstvu v Kolósah, najinim zvestim sokristjanom, združenim z Mesijem

Bog, naš Oče, naj vas obdari s svojo čudovito dobroto in z mesijanskim mirom!

Nenehno moliva za vas in se zahvaljujeva Bogu, ki je Oče našega Vladarja, Mesija Jezusa. Slišala sva namreč, kako zvesto se držite Mesija Jezusa in kako radi imate vse Božje ljudstvo. Ko je do vas prispela dobra novica, ki razglaša resnico o Mesiju, ste zvedeli tudi za obljubo, ki jo prinaša. Zato vaša zvestoba in ljubezen slonita na tem, kar trdno pričakujete in je za vas pripravljeno v nebesih. Ta novica je kakor sadika, ki se razrašča in prinaša dobre sadove po vsem svetu. Od prvega dne, ko ste zvedeli za čudovito Božjo dobroto in ste jo v resnici spoznali, se tako dogaja tudi pri vas. O tej nezasluženi dobroti vam je spregovoril najin dragi prijatelj Epafrá, ki je Božji služabnik kakor midva. Mesija ga je poslal, da deluje med vami. Epafrá nama je tudi povedal, kako velikodušno ljubezen je v vas vzbudil Sveti Duh.

Zato midva, vse odkar sva slišala o tem, neprestano moliva in prosiva za vas. Naj vam Bog podari, da boste popolnoma spoznali, kaj hoče. Naj vam da, da boste dojemljivi ter deležni raznovrstnega znanja in veščin, ki jih daje Sveti Duh. Tako boste znali živeti primerno temu, kdo je naš Vladar, in vedno delati, kar mu je všeč. Tako boste storili veliko dobrega in napredovali v spoznavanju Boga. On pa naj vas krepča z vso svojo veličastno in silovito močjo, da boste lahko vedno potrpežljivo prenašali vse.

Zato se z veseljem zahvaljujte Očetu! Usposobil vas je, da ste deležni velikega daru, ki ga je obljubil svojemu ljudstvu, ko bo nastopila svetloba. Oče nas je namreč iztrgal iz oblasti teme in nas privedel v vladavino svojega Sina, ki ga ima nadvse rad. Ta nas je osvobodil – naši grehi so oproščeni.

Božji Sin je vidna slika nevidnega Boga,

prvi, nadrejen vsemu, kar je ustvarjeno.

Kajti z njegovo pomočjo je Bog ustvaril svet:

vse, kar je v nebesih in na zemlji,

vse vidne in nevidne stvari,

tudi oblastnike in vladarje,

sile in duhovne moči.

Z njegovo pomočjo in zanj je ustvarjeno vse vesolje.

Sin je pred vsem:

on sam ohranja in povezuje vse stvari.

On je glava Skupnosti, svojega telesa,

on je sila začetka,

prvi, ki je premagal smrt,

prvi v vseh stvareh.

Bog se je namreč odločil,

da se bo z vso svojo popolnostjo naselil v Mesiju

in da naj njegovo žrtvovanje na križu

pomiri vse, kar je v nebesih in na zemlji,

in vsemu stvarstvu prinese spravo z Bogom.

Nekoč ste bili daleč od Boga; zaradi slabih stvari, ki ste jih mislili in delali, ste bili njegovi sovražniki. S telesno smrtjo svojega Sina pa je Bog tudi vas zdaj napravil za svoje prijatelje. To je storil, da bi lahko sveti, čisti in brez krivde prebivali v njegovi prisotnosti. Vi pa mu morate seveda ostati zvesti. Stojte trdno na zanesljivem temelju – nič naj vas ne premakne od obljube, ki vam je bila razglašena v dobri novici. Ta razglas se vrši po vsem svetu in tudi jaz, Pavel, opravljam to službo.

Vesel sem, da lahko trpim za vas. S svojim telesnim trpljenjem za Skupnost namreč nadaljujem Mesijevo trpljenje za njegovo telo. Bog me je izbral za služabnika Skupnosti in mi glede vas zaupal nalogo, naj vam do konca razjasnim njegovo sporočilo. Kajti skozi vso preteklost je bila to skrivnost, za katero ni vedel nihče, zdaj pa jo je Bog razkril svojemu ljudstvu. Bog nam namreč hoče zdaj pokazati svoj skrivni načrt, ki se odvija med vsemi narodi. Kakšno sijajno bogastvo je v njem! Skrivnost je namreč tale: med vami je Mesija in z njim Božja rešilna bližina, ki smo jo pričakovali. Zato vsem ljudem razglašamo Mesija. Z raznovrstnim znanjem in veščinami, ki so nam dane, opozarjamo in učimo vse. Radi bi vsakogar pripeljali k Bogu kot zrelega človeka, popolnega zaradi združenja z Mesijem. Za to se trudim in borim s silno močjo, s katero v meni deluje Mesija.

Kol 2

Prosim, zavedajte se, kakšne napore prestajam za vas, pa tudi za kristjane v Laodikéji in za vse, ki me osebno ne poznajo. Borim se namreč, da bi se napolnili s pogumom in da bi vas Božja ljubezen povezala med sabo. Borim se, da bi prav dojeli Boga. To je pravo bogastvo: obdarjeni boste z gotovostjo in boste globoko spoznali Božjo skrivnost, skrivnost Mesija. On je ključ do vseh zakladov življenjske modrosti in božanskega spoznanja.

Kar hočem reči, je tole: nihče naj vas ne zavaja z visoko zvenečimi besedami. Čeprav sem telesno odsoten, sem v duhu z vami. In vesel sem, ker slišim, kako ste zaradi zvestobe Mesiju strnili svoje vrste in utrdili bojne linije.

Torej: prejeli ste Mesija Jezusa, Vladarja. Kakor ste ga prejeli, tako bodite zdaj združeni z njim in živite kakor on. Vsadite svoje korenine globoko vanj in vse svoje življenje zgradite na njem. Okrepčajte se ob zanesljivosti sporočila o njem in prekipevajte od hvaležnosti.

Pazite, da vas kdo ne zasužnji s privlačnimi, a zavajajočimi teorijami. Te se naslanjajo na izročila, ki so zgolj človeška, ter na kozmične sile in zakone, ne pa na Mesija. V njem kot človeku se je namreč naselil Bog v vsej svoji popolnosti. Zaradi združitve z Mesijem ste te popolnosti deležni tudi vi. On je nad vsako silo in oblastjo v vesolju. Ko ste se združili z Mesijem, ste bili obrezani: ne z obredom obreze, ki ga opravljajo ljudje, ampak z Mesijevo obrezo. Ta nas osvobaja oblasti grešnega jaza in človeških zahtev. Pri vašem krstu se je namreč zgodilo tole: pokopani ste bili skupaj z Mesijem in z njim ste se tudi dvignili nazaj v življenje. To se je zgodilo zaradi vašega zaupanja v Božje delovanje, zaradi vašega zanašanja na moč Boga, ki je ponovno oživil Mesija. Da, kot pogani ste bili zaradi svojih grehov duhovno mrtvi, Bog pa vas je oživil skupaj z njim. Odpustil nam je vse naše grehe. Razveljavil je seznam naših obtožb in ukinil zakone, ki so nas bremenili; vse skupaj je pribil na križ. Razorožil je kozmične sile in oblasti ter jih v svojem zmagoslavnem sprevodu javno razkazal kot svoje ujetnike.

Naj vam torej nihče ne postavlja pravil glede hrane ali pijače, glede svetih praznikov, glede praznovanja mlaja ali sobote. Vsa ta pravila so le senca, samo napoved. Zdaj pa je Mesija tu, med nami. Zato naj vas ne obsoja nihče, ki se dela pomembnega zaradi posebnih videnj in ki zahteva lažno ponižnost ter vas sili v čaščenje angelov. Kakšen nesmisel! Ti ljudje so vsi naduti zaradi svojega sebičnega mišljenja. Nehali so se držati Mesija, ki je Vladar vsega in glava svojemu telesu, Skupnosti. On vodi vse telo in ga hrani; on ga s pomočjo telesnih sklepov in vezi združuje v celoto. Tako telo raste – z močjo, ki prihaja od Boga.

Torej: umrli ste skupaj z Mesijem. Osvobojeni ste kozmičnih sil in zakonov. Zakaj bi se torej obnašali, kakor da še vedno pripadate temu svetu? Zakaj naj bi vam kdor koli ukazoval: »Ne prijemaj tega,« »Ne pokusi onega,« »Ne dotakni se tistega«? Vse to so zgolj človeška pravila in nauki; nanašajo se na stvari, ki potem, ko jih uporabiš, postanejo nekoristne. Seveda se takšna pravila z vso s svojo prisiljeno pobožnostjo, lažno ponižnostjo in neprizanesljivostjo do telesa lahko zdijo pametna, vendar v resnici prav nič ne pomagajo pri zaustavljanju grešne sebičnosti.

Kol 3

Z Mesijem ste se tudi dvignili nazaj v življenje. Zato se posvečajte temu, kar je v nebesih; tam na svojem častnem mestu ob Bogu vlada Mesija. Svoje misli vztrajno usmerjajte tja. Ne ukvarjajte se s stvarmi tukaj na zemlji, kajti zanje ste mrtvi in vaše pravo življenje se skupaj z Mesijem skriva pri Bogu. Vaše resnično življenje je namreč Mesija. Ko bo javno nastopil on, boste z njim tudi vi in boste udeleženi v njegovi slavi!

K staremu, zemeljskemu načinu življenja spada naslednje:

- menjavanje spolnih partnerjev,

- splošna pokvarjenost, ki izvira iz brezbožne družbe,

- neobvladane strasti,

- slabe, sebične želje,

- nenasiten pohlep (to je namreč ena izmed oblik malikovanja).

Če je kaj od tega še vedno v vas, poskrbite, da bo umrlo. Zaradi teh stvari se upornemu človeštvu bliža Božja sodba. Včasih ste tudi vi živeli tako, in te stvari so vam vladale. Zdaj pa je konec z vsem tem. K tej stari obleki, ki se je morate znebiti, spadajo tudi:

- jeza,

- slaba volja,

- sovražnost,

- zmerjanje,

- nepremišljeno nesramno govorjenje.

Ne lažite drug drugemu. Slekli ste svoj stari jaz z njegovimi navadami vred in oblekli novi jaz. To je novo bitje, ki ga je ustvaril Bog. On vas nenehno prenavlja, da bi mu postali vse bolj podobni in ga popolnoma spoznali. Zaradi tega zdaj ni več nobene razlike med ljudmi. Ni pomembno, če si Jud ali Grk, če si obrezan ali si pogan, če si barbar, divjak, suženj ali svoboden, saj je Mesija vse in Mesija v vseh.

Božje ljudstvo ste. Bog vas je vzljubil in izbral za svoje. Zato si morate nadeti vse, kar spada k novemu človeku. Vaša nova oblačila so:

- nežno sočutje,

- prijaznost do teh, ki si je ne zaslužijo,

- skromnost,

- nenasilnost,

- mirno prenašanje težav.

Drug z drugim bodite potrpežljivi. Odpustite, če vam kdo stori kaj slabega. Drug drugemu morate oprostiti, prav kakor je Vladar oprostil vam. Na prvem mestu pa naj bo ljubezen, ki se razdaja za druge, ker takšna ljubezen vse združuje v popolno celoto. Vsak od vas je del Mesijevega telesa. Poklicani ste, da drug z drugim živite v mesijanskem miru. Pri odločitvah naj vas torej vodita Mesijev mir in sprava. In bodite hvaležni. V vaših srcih naj živi dobra novica o Mesiju v vsem svojem bogastvu. Z raznovrstnim duhovnim znanjem in veščinami, ki so vam dane, učite drug drugega in si medsebojno svetujte. Z iskreno hvaležnostjo pojte Bogu psalme, hvalnice in pesmi, ki jih navdihuje Sveti Duh. Vse, kar počnete, in vse, kar govorite, naj kaže, da pripadate Vladarju Jezusu. Vse vaše življenje naj bo nenehna zahvala Bogu Očetu za vse, kar je naredil Mesija.

Žene, poslušajte in upoštevajte svoje može; tako ravnajo kristjanke.

Možje, imejte radi svoje žene in ne bodite ostri do njih.

Otroci, vaša krščanska dolžnost je, da vedno ubogate svoje starše. To je všeč Bogu.

Starši, ne bodite trdi s svojimi otroki, da jih ne zamorite.

Sužnji, vedno ubogajte svoje človeške gospodarje – ne samo, kadar vas vidijo in si želite pridobiti njihovo naklonjenost, ampak jih ubogajte iskreno, iz spoštovanja do Vladarja. Z vsem srcem se potrudite pri vsem, kar počnete, kakor bi delali za Vladarja in ne za ljudi. Spomnite se, da vam bo Vladar poplačal z nagrado, ki jo je namenil svojemu ljudstvu. Kajti pravi Gospodar, katerega sužnji ste, je Mesija. Vsi, ki ne ravnajo prav, pa bodo poplačani za zlo, ki ga delajo. Bog vse ljudi sodi z istimi merili.

Kol 4

Gospodarji, ravnajte s svojimi sužnji, kakor je prav. Imejte jih za sebi enake, saj veste, da imate tudi sami Gospodarja v nebesih.

Vsi pa neutrudno in vztrajno molite. Iz hvaležnosti do Boga naj vam ne bo žal nočnih ur, ki jih prebijete v molitvi. Molite tudi za nas, da bi nam Bog dal priložnosti za razglašanje Mesijeve skrivnosti. Zaradi tega sporočila sem zdaj v zaporu. Molite torej, da bi lahko to skrivnost podajal, kakor je treba.

V odnosih z nekristjani bodite iznajdljivi. Vsaka priložnost je dragocena. Pogovarjajte se prijazno in pametno. Potrudite se, da boste vsakomur dali tak odgovor, kot ga potrebuje.

Naš dragi sokristjan Tihik vam bo povedal, kako je z mano. Tihik je zanesljiv krščanski delavec, skupaj z mano je v Vladarjevi službi. Pošiljam ga, da bi vas spodbudil z novicami o nas. Z njim prihaja Onézim, dragi in zvesti kristjan iz vaše srede. Onadva vam bosta povedala vse o tem, kaj se dogaja pri nas.

Pozdrave vam pošilja Aristárh, ki je skupaj z mano v zaporu. Prav tako vas pozdravlja Barnabov bratranec Marko, glede katerega ste že dobili navodila: če se oglasi pri vas, ga lepo sprejmite. Pozdravlja vas tudi Jezus, po rimsko Justus. Ti trije so edini judovski kristjani, ki skupaj z mano delajo za Božjo vladavino. V veliko oporo so mi.

Svoje pozdrave vam sporoča tudi Epafrá, še eden iz vaše srede. Tudi on je v Mesijevi službi. Epafrá nenehno goreče moli za vas. Bori se, da bi bili neomajni in zreli kristjani, ki s popolno gotovostjo izvršujejo vse, kar hoče Bog. Moram ga posebej pohvaliti: zelo se trudi za vas ter za kristjane v Laodikéji in Hierápoli.

Tudi dragi zdravnik Luka in Demá vam pošiljata pozdrave.

Sporočite naše pozdrave kristjanom v Laodikéji ter pozdravite Nimfo in Skupnost, ki se srečuje v njenem domu. Ko boste to pismo prebrali, poskrbite, da ga bo prebrala tudi Skupnost v Laodikéji, pismo, ki so ga prejeli oni, pa preberite tudi vi.

In še tole: recite Arhipu, naj se popolnoma posveti krščanski službi, h kateri ga je poklical Vladar.

Tole vam zdaj pišem s svojo lastno roko:

Lep pozdrav od Pavla.

V zaporu sem, mislite name.

Čudovita Božja dobrota naj vas spremlja!

Jakob

PISMO VSEM KRISTJANOM

Poglavja:  1   2   3   4   5

Jak 1

Jakob, služabnik Boga in Mesija Jezusa, Vladarja –

Vsemu Božjemu ljudstvu, razkropljenemu po svetu

Lep pozdrav!

Dragi prijatelji, s čistim veseljem se spopadite z najrazličnejšimi izzivi, na katere naletite. Saj vidite: kadar vaše zaupanje Bogu prestane preizkušnjo, postanete trdnejši. Trdnost pa vas vodi do tega, da boste povsem dozoreli, vse do popolnosti. Če pa vidite, da ne znate prav ravnati, naj vam ne bo nerodno prositi Boga. Pomagal vam bo, Bog je namreč radodaren in pozorno skrbi za nas. Ko prosite, se povsem zanesite nanj. Proč z dvomi in pomisleki! Omahljivci so namreč podobni morskim valovom, ki jih veter premetava sem in tja. Takšni ljudje naj si prav nič ne domišljajo, da bodo kaj dobili od Boga, saj mu na poti življenja niso zvesti. Vedno imajo kakšne pomisleke.

Kristjani, ki so na dnu, naj se veselijo – povzdignjeni bodo v višave. Bogataši pa naj se veselijo tega, da bodo pristali na dnu, saj bogastvo mine kot roža na polju. Ko se dvigne vroče sonce, ji posuši liste, cvet ovene in lepota izgine. Tako bo propadel tudi bogataš in vsi njegovi posli.

Zares srečen je človek, ki ostane trden v preizkušnjah in težavah. Ko jih prestane, bo nagrajen z zmagovalnim vencem. Ta venec je resnično življenje, obljubljeno vsem, ki imajo radi Boga. Ko pa ste v težavah, ne govorite, da jih je povzročil Bog – Boga ni možno napeljati k slabemu in on ne zapeljuje nikogar. Pač pa vsakogar zavajajo njegove sebične želje, ki nas zvabijo in se nas polastijo. Če se jim prepustimo, spočnejo in rodijo greh, storjen greh pa povzroči smrt.

Moji dragi prijatelji, ne slepite se: od Boga prihaja samo dobro in popolno. Stvarnik sonca ne pozna mrka in se ne spreminja kakor luna. Odločil se je, da nas bo na novo rodil. To je storil z resničnim sporočilom o Jezusu. Tako nas je postavil na začetek novega stvarjenja.

Dragi prijatelji, naj vam bo jasno: vsak naj bo vedno pripravljen, da prisluhne, naj si vzame čas, preden kaj reče, in še posebej, preden se razburja. Jeza namreč prepreči, da bi uresničili, kar hoče Bog. Zato se znebite slabih navad in hudobnega obnašanja. Mirno se podrejajte Bogu in rade volje sprejemajte to, kar je v vas posadil – močno sporočilo, ki vas rešuje.

Ne slepite se: Božje sporočilo je treba živeti in ne samo poslušati. Kdor ga samo posluša in ga ne spravi v dejanja, je takšen: gleda v ogledalo in vidi, kako izgleda; dobro se ogleda, a odide in takoj pozabi, kakšen je. Sporočilo o Jezusu pa je popoln zakon, ki nas vodi v svobodo. Če se kdo poglobi vanj in ga ne pozablja, temveč dela v skladu z njim, bo našel pravo srečo.

Če kdo misli, da služi Bogu, pa ne pazi na svoj jezik, se slepi; njegova duhovnost ni vredna nič. Čista, prava duhovnost, ki kaj velja pred Bogom, našim Očetom, je to: da pomagaš brezdomcem in zapuščenim v njihovih težavah in da ne podlegaš zlu, ki vlada v družbi.

Jak 2

Dragi prijatelji, naš vladar je Mesija Jezus; njemu gre slava. Če mu torej hočete biti zvesti, ne smete delati razlik med ljudmi in se ozirati na njihov položaj v družbi.

Recimo, da prideta na vaše srečanje fino oblečen človek z zlatim prstanom in slabo oblečen revež. Vi se posvetite lepo oblečenemu in mu rečete: »Prosim, vam smem ponuditi tale sedež?« Revežu pa pravite: »Ti kar lepo stoj ali pa se usedi na tla k mojemu stolu.« Sploh niste razmislili, kaj je prav in kaj ne, zato uporabljate zgrešena merila.

Poslušajte, dragi moji! Med vsemi ljudmi si je Bog posebej izbral tiste, ki jih ima sedanja družba za reveže. V resnici pa so bogati, ker se zanašajo na Boga. Zanje je pripravljena Božja vladavina, obljubljena ljudem, ki imajo radi Boga. Vi pa ste do revežev nespoštljivi. Poglejte, kaj počnejo bogataši: izkoriščajo vas in vas s svojimi tožbami na sodiščih spravljajo ob premoženje. Tako žalijo Božje ime, ki je bilo ob krstu izrečeno nad vami. To ime vas dela za Božjo lastnino in je temelj vašega dostojanstva. Torej: prav ravnate, če se držite temeljnega zakona Božje vladavine, ki je zapisan v Svetem pismu: »Sočloveka imej tako rad, kakor da si to ti sam.« Če pa med ljudmi delate razlike, ravnate narobe in Božji zakonik vas razkrinka kot prestopnike.

Kdor se sicer drži vseh predpisov, a prekrši le enega, je v prestopku proti celotnemu zakoniku. Bog, ki je rekel: »Bodi zvest v zakonu,« je namreč rekel tudi: »Ne ubijaj.« Če sicer ne varaš svoje žene, vendar si morilec, si prestopnik Božjega zakonika. Vi pa imejte pred očmi zakon, ki nas vodi v svobodo. Govorite in delajte v skladu z njim, saj je to merilo, po katerem se nas presoja. Bog bo namreč neusmiljeno sodil vse, ki niso usmiljeni. Kdor pa je usmiljen, ne bo obtožen, saj usmiljenje pomeni zmago nad vsako obsodbo.

Moji prijatelji, kaj pomaga, če govoriš, da zaupaš v Boga, pa tega ne živiš? Taka vera te ne bo rešila. Recimo, da kdo od sokristjanov nima obleke in hrane. Nič ne pomaga, če mu rečeš: »Božji mir s tabo, naj ti tekne in ti bo toplo,« pa mu ne daš, kar potrebuje. Tako je tudi z zanašanjem na Boga – če se ne izraža v dejanjih, je samo zase mrtvo.

Mogoče boš ugovarjal: »Nekateri so pač bolj ljudje zaupanja, drugi pa bolj ljudje dejanj.« Odgovarjam ti takole: »Daj, prosim, pojasni mi, kako lahko zaupaš Bogu, ne da bi to pokazal z dejanji. Jaz pa ti lahko dokažem nasprotno: ravno moja dejanja kažejo, kako se zanašam na Boga.«

Praviš: »Saj verjamem, da Bog obstaja«. Krasno! A isto pravijo tudi demoni, pa zaradi tega trepetajo od groze.

Kakšno plehko razmišljanje! Pokazal ti bom, da zaupanje brez dejanj nima smisla. Pomisli na našega prednika Abrahama. Pripravljen je bil žrtvovati svojega sina Izaka. V pravem odnosu z Bogom je bil torej na podlagi svojih dejanj. Njegovo zaupanje v Boga se je kazalo v vsem, kar je delal. Vera doseže svoj cilj v dejanjih. Tako so se potrdile besede Svetega pisma: »Abraham je zaupal Bogu in zato ga je Bog sprejel kot človeka, ki je v pravem odnosu z njim.« Še več, imel ga je za prijatelja. Torej je jasno: Bogu smo všeč, če tudi delujemo in ne zgolj zaupamo.

Prav tako je celo prostitutko Rahábo Bog sprejel zaradi njenih dejanj. Gostila je namreč izraelska vohuna in jima pomagala pobegniti po drugi poti.

Skratka: kot je telo, ki ne diha, mrtvo, tako je mrtva tudi vera brez dejanj.

Jak 3

Dragi prijatelji, ne silite se kar vsi po vrsti za učitelje. Nas učitelje se namreč presoja strožje, saj veste. Veste pa tudi tole: vsem se nam pogosto zgodi, da naredimo kaj narobe. Kdor pa se s svojim govorjenjem ne zapleta v zlo, je s tem dokončno dozorel, saj obvladuje vse, kar je in kar dela.

Poglejmo si nekaj primerov tega: Konju damo v gobec brzdo, da nas uboga, in z njo usmerjamo vse njegovo telo. Ladje so ogromne in ženejo jih močni vetrovi, krmar pa jih usmerja z majhnim krmilom. Tako je tudi z jezikom: čeprav je majhen, se šopiri z velikimi dosežki.

Poglejte, kako velik požar lahko nastane iz čisto majhnega jezička plamena. Tudi govorjenje je kakor ogenj, saj na naši življenjski poti neti požare. Njegov plamen prihaja iz peklenskega brezna. Po jeziku v nas vdira zli svet in oskrunja vse, kar delamo in smo. Ljudje skušamo ukrotiti vsa druga živa bitja: zveri, ptice, plazilce in morske živali, in to nam tudi uspeva. Jezika pa nihče ne more ukrotiti, podivjan in hudoben je, poln smrtonosnega strupa. Z njim slavimo Boga, našega Očeta, ter hkrati preklinjamo ljudi, ustvarjene po Božji podobi. Iz istih ust prihajata blagoslov in prekletstvo. Prijatelji, to ne gre, to se ne sme dogajati. Iz istega izvira pač ne more teči hkrati pitna in nepitna voda. Saj tudi figa ne rodi oliv in trta ne fig. Tako slan izvir pač ne daje sladke vode.

Kaj je prava življenjska modrost? Kdo ravna pametno? Tisti, ki vse dela v miru in brez prepiranja. Prava sposobnost se kaže v lepem in dobrem ravnanju. Če pa ste polni strupene nevoščljivosti in komolčarstva, se, prosim, ne slepite: vaše šopirjenje, kako da ste pametni, je daleč od resnice. Ni govora o kakšni božanski modrosti, ampak gre za nenavdihnjeno ravnanje, ki je čisto brez Božjega Duha; tako se obnašajo demoni! Kjer namreč vladata nevoščljivost in sebičnost, tam je kaos in samo zlo. Če nas vodi modrost, ki jo daje Bog, pa smo:

- osvobojeni zla,

- miroljubni,

- prizanesljivi,

- razumevajoči,

- polni sočutja,

- goreči za dobro,

- nepristranski,

- brez pretvarjanja.

Miroljubnost je torej pot do pravega odnosa z Bogom in z ljudmi – mir od začetka do konca.

Jak 4

Zakaj med vami nastajajo spori in prepiri? Ker vas vodijo sebični užitki. Ti vam vladajo in vašo skupnost spreminjajo v bojišče. Dogaja se tole: Nekaj hočete, pa tega ne dobite. Potem morite in spletkarite, pa vam še ne uspe. Prepirate se in bojujete, pa ne dobite – ker ne prosite Boga. In če ga že prosite, vseeno ne dobite, ker prosite s slabim namenom – da bi vse zapravili za lasten užitek.

Izdajalci! Ste kakor žena, ki vara svojega moža! Ali vam ni jasno: če se prijateljsko prilagajate pokvarjeni človeški družbi in se spogledujete z njenimi sebičnimi užitki, ste obrnili hrbet Bogu. Takšno ljubezensko razmerje ni nič manj kot sovraštvo do Boga. Se vam zdi, da Sveto pismo kar tako pravi: »Bog ljubosumno pazi na duha, ki ga je položil v nas«? Vendar pa še bolj kot to drži, da pri Bogu najdemo nezasluženo dobroto, saj Sveto pismo pravi tudi: »Ljudem, ki si domišljajo, da nekaj so, se Bog postavlja po robu, tistim, ki se zavedajo svoje majhnosti, pa daje svojo čudovito dobroto.«

Zato vam pravim: Podredite se Bogu. Uprite se hudiču in bo zbežal od vas. Stopite bliže k Bogu in prišel vam bo naproti. Nehajte grešiti. Razčistite pri sebi, vi omahljivci, ki ste polni pomislekov. Soočite se s svojo bedo, naj vam bo res žal, razjokajte se nad sabo. Vaše hahljanje in vzhičenost naj se spremenita v žalovanje in potrtost. Pred Bogom velja samo eno: spustite se na tla ter priznajte svojo nemoč, da vas bo on dvignil na častno mesto.

Moji prijatelji, ne govorite grdo drug o drugem. Če govoriš proti sokristjanu in ga obtožuješ, s tem govoriš proti Božjemu zakoniku in ga obsojaš. In tako se ne obnašaš več kot nekdo, ki mora zakon izpolnjevati, temveč kot zakonodajalec! Zakonodajalec in sodnik je le eden – sam Bog. Edino on lahko razglasi človeka za krivega ali nedolžnega. Za koga se torej imaš, da obtožuješ sočloveka?

Zdaj pa nekaj besed za vas, ki pravite: »Te dni gremo v ono mesto in tam bomo ostali kakšno leto. Tam bo dober posel in soliden zaslužek.« Lepo vas prosim, saj ne veste niti tega, kaj bo jutri. V resnici ste kot dim, ki se hitro razblini. Morali bi reči: »Če bo Bog hotel, bomo živeli in počeli to ali ono.« To, kar govorite, je navadno širokoustenje. Vse tako bahanje je zlo. Če že imate čas in sredstva, se rajši posvetite dobrodelnosti. Če nam je jasno, kaj je treba storiti, pa tega ne naredimo, je to hudo narobe.

Jak 5

Naj vas opozorim, bogataši: čaka vas tako strašno uničenje, da lahko že zdaj začnete jokati in žalovati. Z vašim bogastvom je konec: vse bo propadlo, obleke bodo požrli molji, zlatniki in srebrniki bodo zarjaveli. Ta rja bo pričala proti vam in vas bo razjedla kot ogenj. Čeprav se naglo bliža konec, si kopičite bogastvo. Ljudem, ki delajo na vaših poljih, ne dajete plače. Ta krivica vpije v nebo! Klici tistih, ki pobirajo vaše pridelke, so že dosegli vsemogočnega Vladarja. V zadnjih dneh pred sodbo mislite samo na uživanje in se lepo predajate razkošju. Kakor neumna živina ste, ki se redi zato, da bi jo zaklali. In še celo to: na sodišča vlačite nedolžne ljudi in zaradi vas jih usmrtijo. Ne morejo se vam postaviti po robu!

Dragi prijatelji, vi pa potrpežljivo počakajte, dokler ne nastopi Vladar. Pomislite, kako mora biti potrpežljiv kmet, ko čaka, da njegova zemlja obrodi dragocene pridelke. Vztrajno čaka na jesensko in pomladno deževje. Tudi vi bodite tako potrpežljivi. Pogum, Vladar prihaja! Sodnik je blizu, zdaj zdaj bo nastopil. Zato se ne pritožujte drug nad drugim, da ne bo obtožil še vas. Spomnite se prerokov, ki jih je Bog poslal razglašat svoje sporočilo. Oni so vam zgled, kako potrpežljivo prenašati težave. Spoštujemo jih, ker niso odnehali. Spomnite se tudi na Joba: kljub vsem težavam ni obupal in Bog je na koncu poskrbel zanj. Bog je namreč zelo usmiljen in sočuten.

Dragi prijatelji, še to: ko kaj obljubljate, ne izrekajte priseg. Ne zaklinjajte se in ne kličite za pričo nebes, zemlje ali česar koli drugega. Povejte jasno: da ali ne. Bog bo obsodil vse, ki se tega ne držijo.

Če je komu od vas hudo, naj moli. Kdor je vesel, naj poje Bogu. Če je kdo bolan, naj pokliče voditelje cerkvene skupnosti. Kot zastopniki Vladarja Jezusa naj ga mazilijo z oljem in molijo zanj. Če se boste v molitvi zanesli na Boga, bo bolni ozdravel. Bog ga bo okrepil in če je grešil, mu bo odpustil. Skratka, drug drugemu izpovedujte grehe in molite eden za drugega. Tako vam bo Bog odpustil in ozdraveli boste. Molitve ljudi, ki so v pravem odnosu z Bogom, imajo veliko moč. Pomislite na Elija. Bil je navaden človek, z enakimi težavami kot mi. A ko je vztrajno molil za to, tri leta in pol ni deževalo. Potem je spet molil in je Bog poslal dež, da je zemlja obrodila.

Dragi prijatelji, če kdo od vas zaide stran od resnice, mu pomagajte nazaj na pravo pot. Saj vemo: če grešnika odvrnemo z njegove zgrešene poti, mu Bog vse odpusti in tako ga rešimo propada.

Apostol Janez – Prvo pismo

VSEM KRISTJANOM

Poglavja:  1   2   3   4   5

1 Jn 1

Pišemo vam o njem, ki je Beseda. On je vir življenja in je od vedno. Slišali smo ga, videli smo ga na lastne oči, opazovali smo ga in se ga dotikali s svojimi rokami. Med nas je prišlo življenje. Videli smo ga in smo njegove priče, zato vam sporočamo, da se nam je razkrilo pravo, polno življenje, ki je bilo pri Očetu. To, kar smo videli in slišali, vam sporočamo, da bi bili združeni z nami. Tako boste tudi vi skupaj z nami združeni z Očetom in z njegovim Sinom, Mesijem Jezusom. Pišemo vam, da bi nas vse preplavilo njegovo veselje.

Sporočilo, ki smo ga slišali od Jezusa in vam ga posredujemo, je to: Bog je čista svetloba – kjer je Bog, tam ni nobene teme. Če trdimo, da smo združeni z njim, pa v našem življenju vlada tema, potem so laž tako naše besede kot naša dejanja. Če pa živimo v svetlobi, tako kot je v svetlobi Bog, smo združeni med sabo in krvava daritev njegovega Sina Jezusa nas osvobaja vseh grehov.

Če trdimo, da nismo grešni, se slepimo in ostajamo daleč od resnice. Če pa svoje grehe odkrito priznamo, bomo videli, da se lahko na Boga zanesemo, saj on vedno stvari postavi na pravo mesto: odpušča nam grehe in nas očisti vsega slabega. Če trdimo, da nismo naredili nobenega greha, dejansko pravimo, da Bog laže. Njegovo sporočilo torej ni zaživelo v nas.

1 Jn 2

Dragi moji, to vam pišem, zato da ne bi grešili. Če pa že kdo naredi greh, nas pri Očetu zastopa in zagovarja Mesija Jezus, ki je z njim v pravem odnosu. On je namreč žrtvoval sebe, da je dosegel odpuščanje grehov, in to ne le za nas, ampak za ves svet.

Kako se vidi, da res poznamo Boga? Tako, da živimo, kakor nam naroča. Kdor koli trdi, da Boga res pozna, pa se ne ravna po njegovih navodilih, laže in je daleč od resnice. Božja ljubezen je namreč dosegla svoj cilj pri človeku, ki dela, kar govori Bog. Po tem se vidi, da smo združeni z Bogom. Kdor pravi, da je združen z njim, mora tudi sam živeti tako, kakor je živel Jezus.

Dragi prijatelji, kar vam pišem, po eni strani ni nič novega. To naročilo poznate, že vse odkar ste postali kristjani. Enako je sporočilu, ki ste mu takrat prisluhnili. Po drugi strani pa je naročilo, o katerem vam pišem, vendarle novost, saj spada v novo resničnost, ki se kaže v Mesijevem in v vašem življenju. Tema zdaj izginja in prava svetloba je že začela svetiti.

Kdor pravi, da živi v svetlobi, obenem pa ne mara sokristjanov, je še vedno v temi. Kdor ima rad sokristjane, živi v svetlobi in nikogar ne zapleta v greh. Kdor ne mara sokristjanov, blodi v temi; ne zaveda se, kam gre, saj ničesar več ne vidi.

Pišem vam, dragi moji:

zaradi Jezusa vam je Bog oprostil grehe.

Pišem vam, odrasli:

spoznali ste njega, ki je od vedno.

Pišem vam, mladi:

premagali ste hudiča.

Da, otroci, pišem vam tole:

spoznali ste svojega Očeta.

Da, odrasli, pišem vam tole:

osebno ste spoznali njega, ki je od vedno.

Da, mladi, pišem vam tole:

močni ste – Božje sporočilo je zaživelo v vas in porazili ste hudiča.

Ne bodite zagledani v človeško družbo in v to, kar ponuja. Če je kdo v to zaljubljen, potem v njegovem življenju ni prostora za ljubezen med njim in Očetom. Vse v tej družbi – sebične želje in to, da hočemo imeti vse, kar nam pride pred oči, vse napihovanje glede tega, kar kdo ima in kar je kdo dosegel – vse to izvira iz pokvarjenega človeštva in ne prihaja od Očeta. Ta družba se skupaj s sebičnostjo, ki vlada v njej, bliža koncu, kdor pa dela to, kar hoče Bog, živi pravo življenje, ki se ne bo končalo.

Dragi moji, sedanja doba se končuje, nastopil je odločilni čas! Slišali ste, da bo pred koncem prišel veliki Mesijev nasprotnik, in veliko takšnih Mesijevih nasprotnikov se je že pokazalo. Zato vemo, da se sedanja doba res bliža koncu. Izšli so iz naših vrst, vendar nam niso nikoli zares pripadali. Če bi nam namreč pripadali, bi ostali z nami. Tako pa so odšli in postalo je jasno, da nihče od njih ne pripada nam. Vas pa je Mesija obdaril s svojim Svetim Duhom, torej vsi veste, kako je s tem. Ne pišem vam zato, ker ne bi vedeli, kaj je res, ampak ker poznate resnico in veste, da nobena laž ne more izvirati iz nje. Kdo potem laže? Tisti, ki trdi, da Jezus ni Mesija. Tak človek je Mesijev nasprotnik, saj zavrača tako Očeta kot Sina. Kdor zavrača Sina, je ločen tudi od Očeta, kdor pa Sina priznava, je združen tudi z Očetom. Držite se torej tega, kar ste slišali, ko ste postali kristjani. Če bo to vodilo vaše življenje, boste tudi vi ostali združeni s Sinom in z Očetom. Jezus nam namreč obljublja veliko stvar: pravo življenje.

Toliko o tistih, ki vas poskušajo zavesti. Kar pa se tiče vas, ste od Mesija prejeli Svetega Duha. Ta Duh prežema in vodi vaše življenje, zato ni treba, da bi vam kdo delil kakšne nauke. Njegov Duh vas namreč uči o vsem. Kar vas uči, je resnica in ni prevara. Delajte torej, kar vas uči: ostanite povezani z Jezusom.

Torej, dragi moji, ostanite združeni z Jezusom, da bomo lahko na veliki dan, ko bo prišel, pogumno in brez vsake zadrege stopili pred njega. Veste, da Bog vedno ravna, kot je prav. Iz tega sledi, da so vsi, ki živijo, kot je prav, njegovi sinovi in hčere.

1 Jn 3

Pomislite, s kakšno veliko ljubeznijo nas je obdaril Oče: vzel nas je za svoje otroke! In to v resnici smo. Sedanja družba tega ne priznava, ker ne pozna Boga. Dragi prijatelji, že zdaj smo Božji sinovi in hčere, ni pa še jasno, kako se bo to dopolnilo v prihodnosti. Vendar vemo tole: ko bo Jezus prišel, mu bomo povsem podobni, saj ga bomo gledali takšnega, kakršen je v resnici. Kdor koli se s tem pričakovanjem opira nanj, se rešuje vsega slabega in postaja čist kakor on.

Kdor greši, zavrača Božje zakone. Greh pomeni upor proti Bogu. Saj vendar veste: Jezus je prišel zato, da bi odstranil ves greh. To je lahko storil, ker je sam brez greha. Kdor je združen z njim, ne greši več. Kdor pa še kar naprej greši, ni videl ne dojel, kdo je Jezus.

Dragi moji, ne pustite se zavesti: V pravem odnosu z Bogom je tisti, ki vztrajno dela, kar je prav. V takšnem odnosu z Bogom je namreč Jezus. Kdor vztrajno greši, očitno pripada hudiču, kajti hudič greši že od vsega začetka. Božji Sin pa je prišel ravno zato, da bi podrl vse, kar je naredil hudič. Kdor je sin ali hči Boga, ne greši, saj je vanj Bog vsejal moč novega življenja. Ker je Bog njegov Oče, ne more grešiti. Kako se vidi, kdo so Božji in kdo hudičevi otroci? Tisti ljudje, ki ne delajo prav in ne marajo sokristjanov, niso Božji.

Sporočilo, ki ga poslušate, vse odkar ste postali kristjani, je to: med nami naj vlada ljubezen. Ne smemo biti kakor Kajn – on je pripadal hudiču in je umoril svojega brata. Zakaj ga je umoril? Ker je bilo to, kar je delal Kajn, slabo, njegov brat pa je delal prav.

Prijatelji, ne čudite se torej, da vas človeška družba sovraži. Mi vemo, da nismo več v območju smrti, ampak smo prestopili v življenje, ker imamo radi sokristjane. Kogar v življenju ne vodi ljubezen, ga ima smrt še vedno v oblasti. Kdor ne mara sočloveka, je pravzaprav morilec; in kot veste, morilci pač ne morejo imeti pravega življenja. Vemo, kaj je prava ljubezen: Jezus je dal za nas svoje življenje. Tako se moramo tudi mi žrtvovati drug za drugega. Recimo, da je kdo preskrbljen z vsem, pa ga nič ne gane, ko opazi sokristjana v pomanjkanju. V njem prav gotovo ni Božje ljubezni.

Dragi moji, naša ljubezen naj ne bo samo na jeziku. Pokažimo jo v dejanjih, imejmo drug drugega v resnici radi. Tako bomo lahko gotovi, da naše življenje ni zlagano, in bomo v Božji prisotnosti lahko pomirili vse pomisleke in dvome glede sebe. Ko nam torej vest kaj očita, pomislimo, da je Bog neizmerno večji od nas in da ve, kaj hočemo in zmoremo. Dragi prijatelji, ko v sebi najdemo ta mir in nas vest ne obsoja več, se lahko z veliko gotovostjo obrnemo neposredno na Boga. Ker se držimo tega, kar nam naroča, in delamo, kar mu je všeč, nam bo dal vse, kar ga prosimo. Naroča pa nam to dvoje: naj bomo predani njegovemu Sinu, Mesiju Jezusu, in naj imamo drug drugega radi. To so njegova navodila za življenje. Če se držimo tega, kar naroča Bog, živimo združeni z Bogom in Bog prebiva v nas. Kako vemo, da res prebiva v nas? Dal nam je svojega Duha.

1 Jn 4

Dragi prijatelji, ne verjemite vsakemu, ki pravi, da je prejel Duha, ampak preizkusite, ali res ima Božjega Duha! Po svetu je namreč veliko ljudi, ki mislijo, da govorijo v imenu Boga. Kako se vidi, kdo ima Božjega Duha? Božjega Duha ima tisti, ki priznava, da je Mesija Jezus prišel kot človek iz mesa in krvi. Kdor pa to o Jezusu zanika, nima Božjega Duha. Tak ima duha Mesijevega nasprotnika, o katerem ste slišali, da bo prišel, in je že zdaj tu. Vi pa pripadate Bogu, dragi moji, in ste te nasprotnike premagali. Bog, ki deluje v vas, je namreč močnejši od duha, ki vlada v sedanji pokvarjeni družbi. Ti ljudje namreč pripadajo njej ter govorijo v njenem jeziku, in zato jih ta družba posluša. Mi pa pripadamo Bogu in kdor pozna Boga, nas posluša. Ne poslušajo nas tisti, ki ne pripadajo Bogu. Tako razlikujemo resničnega Božjega Duha od duha, ki zavaja človeštvo.

Dragi prijatelji, med nami naj vlada ljubezen! Ljubezen namreč izvira iz Boga. Kdor živi v ljubezni, je Božji otrok in pozna Boga. Kdor ne živi v ljubezni, ne pozna Boga. Kajti vse, kar Bog je in kar on dela, je čista ljubezen. Bog je pokazal, kako nas ima rad, s tem da je na svet poslal svojega Sina edinca. Tako nam je podaril polno življenje, ki nima konca. Kaj je torej prava ljubezen? Ne to, da imamo mi radi Boga, ampak da ima Bog rad nas. Poslal je svojega Sina, ki se je žrtvoval in nas rešil grehov.

Dragi prijatelji, če nas ima Bog tako rad, moramo tudi mi imeti radi drug drugega. Boga res ni nikoli nihče videl. Toda če imamo radi drug drugega, živi Bog v nas in njegova ljubezen dosega svoj cilj v naši ljubezni. Kako vemo, da smo združeni z Bogom in da on prebiva v nas? Takole: dal nam je svojega Duha.

Bog je poslal svojega Sina, da bi rešil vse ljudi. To smo videli in smo njegove priče. Kdor Jezusa priznava za Božjega Sina, je združen z Bogom in Bog prebiva v njem. Mi vemo in smo trdno prepričani, da nas ima Bog rad. Bog je čista ljubezen in kdor živi v tej ljubezni, je združen z Bogom in Bog z njim. Kaj je pravzaprav cilj Božje ljubezni? Da je naše življenje na zemlji takšno kot Mesijevo in lahko že zdaj pogumno in brez zadrege pričakujemo dan, ko bo sodil svetu. Kjer je ljubezen, tam ni strahu; popolna ljubezen namreč prežene vsak strah. Če se kdo boji, v njem ljubezen še ni povsem dozorela. Strah namreč izhaja iz misli na kazen. Bog je prvi pokazal, kako nas ima rad, zato imamo tudi mi radi drug drugega. Če kdo pravi, da ima rad Boga, pa ne mara sokristjanov, je lažnivec. Kdor nima rad sokristjanov, ki jih vidi, pač ne more imeti rad Boga, ki ga ne vidi. Jezus nam je namreč dal tole naročilo: kdor ima rad Boga, naj ima rad tudi sokristjane.

1 Jn 5

Kdor koli verjame, da je Jezus obljubljeni Mesija, je sin ali hči Boga. Kdor ima rad starše, ima rad tudi njihove otroke. Če imamo torej radi Boga in delamo, kar nam naroča, bomo gotovo imeli radi tudi njegove otroke. Da, imeti rad Boga pomeni, da se držimo tega, kar nam naroča. Njegova navodila pa niso težka. Vsak Božji otrok namreč premaga pokvarjeni človeški svet – premaga ga s tem, da se zanaša na Jezusa. Kdo je torej zmagovalec nad sedanjo družbo? Kdor verjame, da je Jezus Božji Sin.

On, Mesija Jezus, je bil krščen v vodi in prelil kri na križu. Ni šel samo skozi vodo krsta, ampak tudi skozi krvavo smrt. O tem priča Sveti Duh in on govori čisto resnico. Torej imamo tri priče, da je Jezus Božji Sin: Duha, vodo in kri – in te tri priče so popolnoma soglasne. Če že pri ljudeh velja, da se na pričevanje treh lahko zanesemo, ima še toliko večjo težo, če tako priča sam Bog. Prek Duha, vode in krvi namreč Bog sam pričuje, da je Jezus njegov Sin. Verjeti v Božjega Sina pomeni sprejemati to pričevanje. Kdor ne verjame in ne sprejema Božjega pričevanja o njegovem Sinu, dejansko trdi, da Bog laže.

Povzetek Božjega pričevanja je torej: Bog nam daje pravo življenje, ki ne pozna konca, in to življenje nam je prinesel njegov Sin. Če sprejmemo Sina, pride v nas tudi to življenje, če pa ga zavračamo, ostajamo brez pravega življenja.

To pismo sem vam napisal, da bi zagotovo vedeli, da imate pravo, polno življenje, ker se zvesto držite Božjega Sina. Zato se zdaj lahko na Boga obračamo svobodno in brez vsake zadrege. Saj vemo: ko ga prosimo za stvari, ki so mu všeč, nas gotovo posluša. In če se tega res zavemo, smo lahko tudi prepričani, da že dobivamo to, za kar prosimo.

Kadar kdo vidi sokristjana, da naredi greh, ki ni smrtonosen, naj torej zanj moli. Bog mu bo vrnil polno življenje. To se nanaša na tiste, katerih greh ni tak, da bi vodil v dokončno smrt. Vendar obstaja tudi greh, ki je smrtonosen, in v takem primeru od vas ne pričakujem, da prosite Boga. Vsako slabo dejanje je greh, vendar vsak greh še ni smrtonosen.

Vemo tudi tole: kdor postane otrok Boga, neha grešiti. Bog ga je prerodil in to novo, Božje življenje ga varuje, da mu hudič ne more blizu.

Vemo, da pripadamo Bogu, čeprav je vsa sedanja družba pod oblastjo hudiča.

Vemo, da je Božji Sin prišel in nam odprl oči, da lahko osebno spoznamo pravega Boga. Z njim smo združeni, saj smo pod oblastjo njegovega Sina, Mesija Jezusa. On je pravi Bog, ki daje pravo življenje.

Dragi moji, tukaj se pazite ponaredkov!

Apostol Janez – Drugo pismo

IZVOLJENKI

2 Jn 1

Voditelj –

Božji izvoljenki – krščanski skupnosti in njenim članom

V resnici vas imam rad – pa ne samo jaz, ampak tudi vsi, ki poznajo resnico. Resnica, o kateri govorim, je pravo spoznanje Boga, ki ga daje Jezus. Ta resnica prebiva v nas in bo med nami za vedno. Naša medsebojna ljubezen izhaja iz nje. Zagotavljam vam: ko smo trdno prepričani v to resnico in drug drugega ljubimo, izkušamo nezasluženo Božjo dobroto, njegovo sočutno pozornost in obljubljeni mesijanski mir. Vse to nam dajeta Bog Oče in Mesija Jezus, njegov Sin.

Kako sem se razveselil, ko sem slišal o vas! Zvedel sem namreč, da so med vami mnogi trdno prepričani v to resnico in živijo v skladu z njo. Prav to hoče Bog, naš Oče. In zdaj bi rad spodbudil vso vašo skupnost, naj med vami vlada ljubezen. Ljubiti pa pomeni, da živimo, kakor naroča Bog. Saj vam ne pišem nič novega – to naročilo poznamo, že odkar smo postali kristjani. Takrat smo ga dobili za vodilo svojega življenja.

Po svetu namreč hodi veliko takih, ki zavajajo ljudi: trdijo, da Mesija Jezus ni bil pravi človek iz mesa in krvi. V njih deluje veliki Mesijev nasprotnik, glavni prevarant! Zato pazite, da se ne oddaljite od resnice, ki smo vam jo razglasili. Samo tako boste dobili bogato nagrado, ki jo je obljubil Bog. Kdor se ne drži tega nauka in uči po svoje, se loči od Boga. Kdor pa ostaja zvest Mesijevemu nauku, živi združen z Očetom in Sinom. Če obišče vašo skupnost kdo, ki ne uči tega nauka, ga ne sprejmite kot gosta; sploh ga ne imejte za sokristjana. Kdor se prijateljsko druži s takšnim človekom, namreč sodeluje pri zlu, ki ga počne.

Povedati vam moram še veliko stvari, pa tega ne bi rad pisal na papir. Rad bi vas obiskal in z vami govoril v živo. Potem bomo vsi skupaj uživali v popolnem veselju, ki ga daje Mesija.

Lep pozdrav od kristjanov iz naše skupnosti, Božje izvoljenke,

ki je z vašo tesno povezana.

Apostol Janez – Tretje pismo

GAJU

3 Jn 1

Voditelj –

Dragemu Gaju, ki ga Bog ljubi

Dragi prijatelj, tudi jaz te imam rad, saj naju povezuje resnično spoznanje Boga. Kot kristjan dobro napreduješ, in prosim Boga, da bi ti tudi sicer vse šlo dobro ter da bi bil zdrav. Ko me obiščejo sokristjani, pripovedujejo, kako si zvest resnici, ki nam jo je pokazal Jezus. To se vidi iz tvojega življenja. Kako sem vesel tega! Nič me ne razveseli tako kot novica, da moji duhovni otroci živijo v skladu s to resnico.

Dragi prijatelj, tvoja predanost se očitno kaže v tem, kar delaš za sokristjane – celo za tiste, ki jih niti ne poznaš. Ti so nam pred zbrano krščansko skupnostjo potrdili, kako nesebično jih ljubiš. Prosim, še naprej jih podpiraj pri njihovem poslanstvu in jih velikodušno oskrbi za nadaljnjo pot. Takšna drža se lepo sklada s tem, kdo je naš Bog. Potujejo namreč po svetu in razglašajo Jezusovo sporočilo. Pri tem pač ne morejo računati na pomoč tistih, ki niso kristjani. Za misijonarje smo dolžni skrbeti mi. Tako postajamo sodelavci pri širjenju resničnega spoznanja Boga.

Vaši skupnosti sem sicer že pisal, ampak Diotref me ne upošteva, ker hoče vedno biti glavni. Zlobno nas obrekuje, a to še ni vse. Potujočim oznanjevalcem odreka gostoljubje, če pa jih želijo sprejeti drugi, jim to preprečuje in jih izključuje iz skupnosti. Ko vas obiščem, ga bom soočil s tem, kar počne.

Dragi prijatelj, ne posnemaj slabih zgledov, posnemaj, kar je dobro! Bogu pripada tisti, ki dela dobro. Kdor pa povzroča zlo, ni doživel, kdo je Bog. O Dimitriju vsi govorijo samo dobro. Tudi iz njegovega življenja se vidi, da res pozna Boga. Mi ga zelo cenimo in veš, da se na naše mnenje lahko zaneseš.

Povedati ti moram še veliko stvari, pa tega nočem pisati na papir. Upam, da se kmalu vidiva in se pogovoriva v živo. Naj v tebi vlada mesijanski mir!

Lep pozdrav od tvojih prijateljev.

Pozdravi naše prijatelje – vsakega posebej!

Ugrizni v Besedo

Skozi šest puščav z Jezusom

Si že doživel, da se počutiš, kot da nekaj manjka, pa ne veš kaj? Da bi nekaj počel, pa ni nobena ideja »ta prava«? Včasih ne znamo niti dobro opisati, kaj nam manjka v življenju. Nekateri krščanski duhovni učitelji so to poimenovali »žeja«, drugi »lakota«, tretji »nemirno srce«. Vsi pa so prišli do istega zaključka: do konca odžeja, nasiti oziroma umiri te lahko samo Bog. Pri njem najdeš tisto »nekaj, kar manjka«.

Letos smo zate pripravili šest »puščav«: šest priložnosti, da nekaj časa preživiš z Jezusom, z Božjo Besedo. Puščava pomeni, da se odločiš za pustolovščino. To je čas, ki si ga vzameš, da večkrat prebereš odlomek iz Svetega pisma in ob njem premišljuješ o svojem življenju. Ob tem so ti v pomoč vprašanja na naslednji strani. Koliko časa potrebuješ za to? Kolikor ga nameniš. Lahko 5 minut, lahko 15, 20 … Tudi v 5 minutah lahko doživiš dragoceno izkušnjo!

Obišči stran »Ugrizni v Besedo« in začni!

Facebook

Prevod v sodobni, živi jezik ne more in ne sme biti samo mrtva črka na papirju! Prevod Življenje z Jezusom bo vse do leta 2018 »pilotski projekt«, kar pomeni, da je odprt za vse pripombe, komentarje in morebitne pomisleke. Zato se na Facebooku pridruži skupnosti Življenje z Jezusom (www.facebook.com/zivljenjezjezusom) in se vključi v debato z drugimi bralci. Stran je javna, tako da lahko dogajanje spremljaš, tudi če nisi prijavljen v Facebookovo mrežo.

Tukaj sproti objavljamo odlomke iz novega prevoda, včasih tudi nekatere »čisto sveže«, ki so še v delu, da bi glede njih pridobili tvoje mnenje. Povabljen si, da prispevaš svoje komentarje, mnenja, pomisleke in vprašanja. Izzivamo te, da pustiš trajen pečat in prispevaš svoj kamenček v mozaik novega svetopisemskega besedila.

zivo.svetopismo.si

Vabimo te tudi, da preko spletne strani http://zivo.svetopismo.si spremljaš potek projekta Življenje z Jezusom. Na strani si lahko brezplačno preneseš besedila v različnih formatih za elektronske bralnike. Tekst lahko primerjaš z ostalimi svetopisemskimi prevodi tudi preko portala www.biblija.net, kjer za doslej prevedene svetopisemske knjige izbereš okence »ŽJ«.

Berem Besedo

Si šel skozi vse puščave in želiš več? Začni »brati Besedo«. Obišči spletno stran http://berem.svetopismo.si in se pridruži pobudi, katere cilj je, da čimveč ljudi Sveto pismo vzame zares in ga »spravi v vsakdanje življenje«. Na spletni strani boš našel seznam stotih odlomkov, ki te bodo vodili skozi celotno Sveto pismo. Izzivalna premišljevanja teh odlomkov poišči v novi knjigi Bistvenih sto. H »grizenju« v Besedo povabi še svoje prijatelje – postani sejalec Besede!

Več informacij

Življenje z Jezusom

Nova zaveza v sodobnem jeziku

1. zvezek: Evangelij po Luku, Pismo Kološanom, Jakobovo pismo in Prvo Janezovo pismo

2. zvezek: Apostolska dela, Drugo Janezovo pismo in Tretje Janezovo pismo

Pilotski katehetski, pastoralni in založniški projekt priprave novozaveznih besedil v sodobnem jeziku

Prevod besedila: Matjaž Črnivec, Janez Jeromen ml. in p. Jernej Kurinčič

Jezikovni pregled: Jože Kurinčič

Eksegetski pregled prevoda:

Vse knjige: dr. Marijan Peklaj in Gorazd Kocijančič

Evangelij po Luku še: dr. Thomas Kaut (strokovni svetovalec Združenih svetopisemskih družb), msgr. dr. Mato Zovkić in dr. Božo Lujić

Vse vabimo, da nam sporočite predloge za popravke in izboljšave besedila

Zadnja različica besedila je na voljo na: http://zivo.svetopismo.si

Pridružite se pogovorom v skupnosti na Facebooku: www.facebook.com/zivljenjezjezusom

Izdali:

Društvo Svetopisemska družba Slovenije

Društvo SKAM – Skupnost katoliške mladine

Obiščite naši spletni strani: www.svetopismo.si in www.drustvo-skam.si

Založilo: Društvo Svetopisemska družba Slovenije, Ljubljana 2013

© 2013 Društvo Svetopisemska družba Slovenije

Pilotski projekt sodobnega prevoda svetopisemskega besedila za katehetske potrebe zadnje triade in mladih poteka z vednostjo Slovenskega katehetska urada, sklep 24. seje SKU, 5. decembra 2011.

Elektronska izdaja, verzija: 28. 10. 2013

Navigacija: Uporabite smerni tipki za premik na naslednje oziroma prejšnje poglavje.

Za premik na poljubno poglavje v iskalnik vpišite kratico svetopisemske knjige in za presledkom navedite številko poglavja.

Kratice svetopisemskih knjig so navedene v kazalu ('Table of Contents').

CIP – Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica v Ljubljani

27-246(02.053.2)(0.034.2)

ŽIVLJENJE z Jezusom [Elektronski vir] : nova zaveza v sodobnem jeziku : prvi in drugi zvezek : Lk, Apd, Kol, Jak, 1 Jn, 2Jn, 3Jn / [prevod besedila Matjaž Črnivec, Janez Jeromen ml. in Jernej Kurinčič]. - Elektronska izd. - El. knjiga. - Ljubljana : Društvo Svetopisemska družba Slovenije : Društvo SKAM - Skupnost katoliške mladine, 2013

ISBN 978-961-6726-23-8 (Društvo Svetopisemska družba Slovenije, mobi)

1. Biblia. N. T. [slovenski jezik]

269918720

Vsebina

Knjižici na pot …

Za začetek …

»Kako bi Jezus to povedal danes«

Evangelij po Luku (Lk)

Apostolska dela (Apd)

Pismo Kološanom (Kol)

Jakobovo pismo (Jak)

Prvo Janezovo pismo (1 Jn)

Drugo Janezovo pismo (2 Jn)

Tretje Janezovo pismo (3 Jn)

Ugrizni v Besedo

Več informacij